Реймънд Чандлър
Неприятностите са моя бизнес

Превод от английски: [Неизвестен], —

chitanka.info

1

Ана Холси беше на средна възраст, имаше маджунено лице, тежеше сто и десет килограма и беше облечена в черен костюм с мъжка кройка. Очите й бяха лъскави черни копчета, бузите — меки като лой, а и на цвят същите. Седеше зад писалище от черно стъкло, което ми напомняше за гробницата на Наполеон, и пушеше цигара с черно цигаре, дълго колкото сгънат чадър.

— Трябва ми мъж — рече тя.

Гледах как тръска пепелта от цигарата върху лъскавата повърхност на бюрото, където течението от отворения прозорец къдреше люспиците пепел и ги разпиляваше.

— При това да е достатъчно хубав, за да има успех пред жена, която си я бива, и толкова як, че да може да излезе насреща на екскаватора. Да се чувства у дома във всяко заведение, да е нахакан като радиоговорител, дори повече; да носи удари с парен чук и да си мисли, че някоя кабаретна хубавица го е тупнала с франзела.

— Лесна работа — рекох. — Трябва ти отбор по ръгби, киноартист и отбор по бейзбол.

— Ти може да свършиш работа — продължи Ана, — но трябва да се постегнеш. Двайсет долара дневно плюс разноските. От години не съм преотстъпвала случай, но този не е по моята част. Аз съм по тънката детективска работа и печеля парите си, без да ме е страх, че ще ми строшат главата. Я да видим дали Гладис ще те хареса.

Обърна цигарето и натисна с него копчето на черна хромирана вътрешна уредба.

— Ела да изпразниш пепелника на Ана, мила.

Вратата се отвори и в стаята влезе висока блондинка, по-издокарана от херцогинята на Уиндзор. Полюшвайки бедра, тя прекоси стаята с елегантна походка, изпразни пепелника на Ана, погали тлъстата й буза, дари ме с душераздирателен поглед и пак излезе.

— Гладис май се изчерви — отбеляза Ана, след като вратата се затвори. — Струва ми се, че все още те бива.

— Изчерви се колкото аз ще вечерям с Дарил Занук — рекох. — Стига с твоите щуротии. Каква е работата?

— Да се очерни едно момиче. Червенокоса, с очи „ела с мен в леглото“. Работи за един комарджия и е впила нокти в синчето на виден богаташ.

— Какво да правя с нея?

— Работата е мръсничка, Филип — въздъхна Ана. — Ако има полицейско досие, трябва да го изровиш и да го хвърлиш в лицето й. Ако няма, което е по-вероятно, защото е от добро семейство, ти решаваш какво да правиш. Понякога ти хрумва по нещо, нали?

— Не си спомням кога за последен път ми е хрумнало нещо. Кой е комарджията и кой богаташът?

— Марти Естел.

Понечих да стана, после се сетих, че от месец бизнесът ми не върви и ми трябват пари. Пак се отпуснах на стола.

— Може да си навлечеш неприятности, естествено — рече Ана. — Не съм чувала Марти да е пречукал някого посред бял ден на градския площад, но не си и поплюва.

— От неприятности си вадя хляба — отвърнах аз. — Двайсет долара на ден и гарантирани двеста и петдесет, ако свърша работата.

— Трябва да остане нещо и за мен — изквича Ана.

— Както искаш. Хамали из града колкото щеш. Радвам се, че се видяхме, изглеждаш толкова добре. Довиждане, Ана.

Този път станах. Животът ми не струваше кой знае колко, но поне толкова заслужаваше. Разправяха, че Марти Естел не си поплюва, имал зад гърба си добри помощници и необходимата закрила. Живееше в Западен Холивуд, на Крайбрежния. Не работел грубо, но хване ли се изобщо на работа — чакай изненади.

— Седни, съгласна съм — изкикоти се Ана. — Аз съм бедна, съсипана старица, която се мъчи да върти първокласна детективска агенция само на тлъстини и лошо здраве, така че вземай последния ми цент и ми се присмивай. Седнах отново.

— Кое е момичето?

Казва се Хариет Хънтрес[1] — именцето пасва на ролята й. Живее в „Ел Милано“ на „Норт Сикамор“ хиляда деветстотин и някой номер, много шикозен блок. Баща й фалирал през трийсет и първа и скочил от прозореца на кантората си. Майката е починала. Има по-малка сестра, учи в пансион в Кънектикът. Нещичко от тия данни може да ти послужи.

— Кой изрови всичко това?

— Клиентът има куп фотокопия на полици, които синчето дало на Марти. За петдесет хилядарки. Синчето — то е осиновено от стария — отрича, както може да се очаква от един хлапак. Та клиентът дал фотокопията за експертиза при някой си Арбогаст, който се прави, че си разбира от работата. Съгласил се човекът, поразровил тук-там, но и той като мен се задъхва от тлъстини, а то си иска търчене, та вече не се занимава със случая.

— Но бих могъл да поговоря с него, нали?

— Не виждам защо не — кимна Ана с няколко от брадичките си.

— Този клиент… има ли си име?

— Синко, очаква те приятна изненада. Можеш да го видиш лично… още сега. Тя пак натисна копчето на уредбата. — Покани господин Джийтър да влезе, скъпа.

— Тази Гладис — обадих се — има ли си постоянен приятел?

— Няма да закачаш Гладис! — почти ми кресна Ана. — Тя ми носи годишно по осемнайсет хилядарки от бракоразводни дела. Който я пипне с пръст, Филип Марлоу, пиши го кремиран.

— Все някой ден ще сгреши и ще падне — рекох. — Защо аз да не я уловя?

Отварянето на вратата прекрати спора.

Не бях го видял в облицованата с дървена ламперия приемна. Сигурно е чакал в друга стая. Чакането не му бе доставило удоволствие. Влезе стремглаво, затвори бързо вратата, измъкна от жилетката си тънък осмоъгълен платинен часовник и го погледна кръвнишки. Беше висок, слаб, бялорус, в спортен костюм на тънко райе с младежка кройка. На ревера си носеше розова пъпчица. Лицето му бе напрегнато, замръзнало, с леки торбички под очите и доста пълни устни. Държеше абаносов бастун със сребърна дръжка, беше обут с гети, можеше да мине за наперен шейсетгодишен, но аз му дадох десетина отгоре. Не го харесах.

— Изтекоха двайсет и шест минути, госпожице Холси — рече с леден глас — А аз, знаете ли, ценя времето си. Благодарение на това успях да натрупам доста пари.

— Мъчим се да спасим част от парите ви — провлечено рече Ана. И тя не го харесваше. — Съжалявам, че се наложи да чакате, господин Джийтър, но искахте да видите избрания от мен детектив и трябваше да го повикам.

— Не ми се вижда подходящ — рече господин Джийтър и ме изгледа мръсно. — Имах предвид джентълмен…

— А вие да не сте Джийтър от „Тютюнев път“[2]? — подхвърлих аз.

Той пристъпи бавно към мен и повдигна леко бастуна си. Студените му очи се впиха в мен като нокти.

— Вие ме оскърбявате — каза. — Мен… човек с моето положение!

— Чакайте сега! — подзе Ана.

— Няма да чакам! — отрязах. — Този тук заяви, че не съм джентълмен. Може и така да е според човек с неговото положение… не му знам положението… но човек с моето положение не търпи хапливи забележки от когото и да било. Не мога да си позволя. Освен, разбира се, ако са неволни.

Господин Джийтър настръхна и ме изгледан кръвнишки. Пак извади часовника си и му хвърли едно око.

— Двайсет и осем минути — каза. — Извинявам се, млади човече. Нямах намерение да бъда груб.

— Чудесно И аз знаех от самото начало, че не сте Джийтър от „Тютюнев път“.

Това едва не го подпали отново, но той го пусна покрай ушите си. Не беше сигурен какво искам да кажа.

— Един-два въпроса, докато сме тук — продължих. — Склонен ли сте да дадете на тази Хънтрес малко пари… за разноски?

— Нито цент! — излая той. — Защо да давам?

— Да речем, нещо като рента. Да предположим, че тя се омъжи за сина ви. С какво ще разполага той?

— Засега с по хиляда долара месечно от попечителен фонд, основан от майка му, покойната ми съпруга. — Той склони глава. — Когато навърши двайсет и осем — с много повече.

— Не можем да упрекнем момичето, задето се опитва да го докопа — рекох. — Особено в днешно време. А Марти Естел? Не би ли могло да се уреди нещо с него?

Той смачка сивите ръкавици в осеяната си с лилави вени ръка.

— Той не може да си прибере законно парите от този дълг. Това са пари, проиграни на комар.

Ана въздъхна отегчено и разпръсна с два пръста пепелта по бюрото.

— Естествено — казах. — Но комарджиите не могат да се оставят да им погаждат такива номера. В края на краищата, ако синът ви беше спечелил, Марти щеше да му се издължи.

— Това не ме интересува — процеди равнодушно високият слаб мъж.

— Да, но представете си Марти с тези полици за петдесет хилядарки, които не струват пукнат цент. Сън няма да го хване, нали?

Господин Джийтър сякаш се позамисли.

— Искате да кажете, че има опасност от насилие? — подхвърли почти любезно.

— Трудно е да се каже. Марти държи заведение от висока класа, има добра клиентела от филмовите среди. Трябва да мисли за реномето си. От друга страна обаче, си е мошеник и познава доста хора. Могат да ви се случат някои неща… Докато Марти е много далече от местопроизшествието. Трябва да знаете, че не се оставя да го тъпчат. Веднага взема мерки.

Господин Джийтър погледна часовника си и това го раздразни. Отново го напъха в жилетката.

— Всичко това е ваша работа — отсече той. — Прокурорът ми е личен приятел. Ако тази задача не е по силите ви…

— Да, но все пак слязохте толкова ниско, че да дойдете на нашата улица. Нищо че прокурорът е в джоба на жилетката ви… заедно с часовника.

Той сложи шапката си, нахлузи едната ръкавица, потупа с бастуна върха на обувката си, отиде до вратата и я отвори.

— Искам резултати и плащам за тях — каза студено. — Понякога дори плащам щедро, макар че не минавам за щедър. Смятам, че се разбрахме.

И след като за малко не намигна, излезе от стаята. Вратата се затвори бавно и безшумно, подпряна от въздушната възглавница на автомата. Погледнах Ана и се усмихнах широко.

— Сладък е, нали? — рече тя. — Трябват ми осем като него за пълен комплект.

Измъкнах от нея двайсет долара — за разноски.

[1] Ловджийка (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Роман от Ърскин Колдуел (1932 г.), преработен по-късно и на пиеса, ползвала се с голям успех. Един от главните герои е деградиралият ратай Джийтър Лестър. — Б.ред. ↑

2

Арбогаст, когото търсех, Джон Д. Арбогаст държеше кантора на „Булеварда на залеза“. Обадих му се от една телефонна кабина. Отговори ми мазен, леко свистящ глас — като на човек, който току-що е спечелил състезание по надяждане с торти.

— Господин Джон Арбогаст ли е?

— Да.

— Тук е Филип Марлоу, частен детектив. Работя по един случай, за който сте дал експертно мнение. Клиентът се казва Джийтър.

— Да?

— Може ли да намина да поговорим, след като обядвам?

— Да. — И затвори. Реших, че не е от приказливите.

Наобядвах се и подкарах към кантората му. Намираше се на изток от Айвар в стара двуетажна сграда, облицована с тухли, наскоро боядисвана. На долния етаж имаше магазини и ресторант. От входа тръгваше широка права стълба, която водеше към втория етаж. На указателя долу прочетох: „Джон Д. Арбогаст, ап. 212“.

Изкачих се по стълбата и се оказах в широк прав коридор, успореден на улицата. Някакъв мъж в бяла престилка стоеше до отворена врата малко по-надолу вдясно. Над челото му стърчеше кръгло огледалце, а на лицето му беше изписано недоумение. Влезе в кабинета си и затвори вратата.

Тръгнах в обратна посока и изминах половината коридор. На една врата откъм „Булеварда на залеза“ пишеше: „Джон Д. Арбогаст, експерт по оспорвани документи. Частен детектив. Влезте.“ Вратата се отвори безпрепятствено към малък вестибюл без прозорци, където имаше две кресла, няколко списания, два пепелника на стойки. Имаше също два лампиона и полилей на тавана, всички запалени. Подът бе застлан с евтин, но дебел и нов килим. Отсреща имаше втора врата, на която пишеше: „Джон Д. Арбогаст, експерт по оспорвани документи. Вход за външни лица забранен.“

Когато отворих вратата, зазвъня звънец, който продължи да бръмчи до затварянето й. Не последва нищо. В чакалнята нямаше никой. Вътрешната врата не се отвори. Приближих се до стената и се ослушах — отвътре не се чуваше говор. Почуках. Пак нищо. Опитах бравата. Топката се завъртя, отворих вратата и влязох.

Тази стая имаше два прозореца, гледащи на север, и двата плътно затворени и закрити с пердета. По первазите се стелеше прах. Имаше бюро, два картотечни шкафа, килим като килим и стени като стени. Отляво на друга остъклена врата пишеше: „Джон Д. Арбогаст. Лаборатория. Вход забранен.“ Стори ми се, че може и да запомня името.

Стаята, в която стоях, беше малка. Като че ли твърде малка дори за месестата ръка, отпусната неподвижно на ръба на бюрото, стиснала дебел молив, като онези, които използват дърводелците. Китката й нямаше повече косми от една чиния. От ръкава на сакото се подаваше не особено чист маншет на риза. Останалата част от ръкава се губеше зад другия край на бюрото. То не беше високо, така че и човекът сигурно не бе много висок. От моето място виждах само ръката до китката и краищата на ръкавите. Тихо излязох в антрето и заключих вратата към коридора, така че да не може да се отвори отвън, угасих трите лампи и се върнах в лабораторията. Заобиколих бюрото.

Той наистина беше дебел, страхотно дебел, далеч по-дебел от Ана Холси. Съдейки по онази част от лицето му, която се виждаше, то ми се стори колкото баскетболна топка. Дори сега имаше приятно розов цвят. Той бе коленичил на пода. Голямата му глава опираше в бюрото — в заострения горен край на отвора за краката, а лявата му длан затискаше парче жълта хартия на пода. Пръстите му бяха разперени и жълтата хартия се показваше между пролуките, доколкото може да има пролуки между такива дебели пръсти. Той като че ли натискаше здраво пода, но всъщност не беше така. Крепеше го собствената му тлъстина. Тялото му беше сгънато върху огромните бедра, чиито месища и сланина го удържаха в това положение — коленичил в устойчива поза. Само двама яки крайни защитници можеха да го съборят. Не беше редно в момента да си мисля такива неща, но това ми хрумна. Междувременно избърсах потта от врата си, макар да не беше горещо.

Косата му бе прошарена и късо подстригана, а шията — нагъната като хармоника. Краката му, както при повечето дебели хора, бяха малки, обути в черни лъскави обувки, притиснати една до друга, противно чисти. Беше облечен в черен костюм с доста лекета. Наведох се и забих пръсти в бездънната тлъстина на врата му. Вероятно там някъде имаше артерия, но не можах да я напипам, пък и беше безполезно. Между подпухналите му колене на килима се беше разляло тъмно петно…

Коленичих и повдигнах месестите пръсти, които притискаха парчето жълта хартия. Бяха хладни, но не студени, меки и малко лепкави. Листчето беше от бележник. Щеше да е много хубаво, ако на него имаше някакво известие, но там бяха нанизани само неясни, безсмислени драсканици, не думи, дори не букви. Опитвал се е да напише нещо, след като са го застреляли — вероятно дори е смятал, че пише нещо, но е успял да остави само драскулки.

Сетне се е свлякъл, все още държейки листа, захлупил се е на пода с дебелата си ръка, стиснал в другата големия молив, отпуснал е телеса върху огромните си бедра и така е умрял. Джон Д. Арбогаст, експерт по оспорвани документи. Потаен. Дяволски потаен. Беше ми казал три пъти „да“ в слушалката и нищо повече. И ето го сега.

Избърсах с носната си кърпа дръжките на вратите, угасих лампите в антрето, захлопнах външната врата да се заключи и побързах да напусна сградата, а после и квартала. Доколкото ми се стори, никой не ме видя. Доколкото ми се стори.

3

Както ми беше казала Ана, хотел „Ел Милано“ се намираше на „Норт Сикамор“ и заемаше почти цялото разстояние между две преки. Паркирах съвсем близо до предния двор и приближих до светлосиния неонов надпис над входа на сутеренния гараж. Слязох по оградената с перила рампа в ярко осветеното пространство, изпълнено с лъскави коли и студен въздух. От остъклената будка излезе строен негър с не много тъмна кожа, в идеално чист работен комбинезон.

— Зает ли си? — попитах го.

— И да, и не, сър.

— Колата ми отвън трябва да се позабърше. Срещу петарка.

Номерът не мина. Не беше от лесните. Кестенявите му очи станаха дълбокомислени, вперени в далечината.

— Чак толкова ли е замърсена, сър? Мога ли да попитам ще искате ли още нещо?

— Дреболия. Тук ли е колата на госпожица Хариет Хънтрес?

Видях го как плъзна поглед покрай лъскавата редица коли към един светложълт автомобил с черен гюрук, който биеше на очи като клозет насред преден двор.

— Да, сър. Тук е.

— Искам да зная номера на апартамента й и как да стигна до него, без да минавам през фоайето. Аз съм частен детектив. — Показах му значката. Той я погледна, но не му направи впечатление. Пусна най-тънката усмивчица, която съм виждал.

— Пет долара е прилична сума за един работник, сър. Но не достатъчна, за да рискувам службата си. Разликата е колкото от тук до Чикаго, сър. Предлагам да си спестите петте долара и да се възползвате от обичайния начин на влизане.

— Бива си те — рекох. — Какъв ли ще станеш, като пораснеш?

— Вече пораснах, сър. На трийсет и четири години съм, сполучих в брака, имам две деца. Довиждане, сър. — И той се врътна кръгом.

— Ами… довиждане. И прощавай, че воня на уиски. Току-що пристигам от Бют[1].

Тръгнах обратно покрай рампата, излязох на улицата и се запътих към мястото, където трябваше да отида още в самото начало. Трябваше по-рано да си дам сметка, че в хотел като „Ел Милано“ няма да постигна нищо с пет долара и една значка. Вероятно негърът вече звънеше на рецепцията.

Огромната сграда беше в мавритански стил с гипсова мазилка, с великолепни инкрустирани фенери в предния двор и огромни финикови палми. Входът на хотела беше при чупката на Г-образната сграда: изкачваш се по мраморно стълбище и минаваш през облицована с калифорнийска мозайка арка.

Един портиер ми отвори вратата. По размери фоайето се приближаваше до стадион. Беше застлано със светлосин килим, подплатен с дунапрен. Беше толкова мек, че ми се дощя да легна и да се потъркалям. Прегазих, затънал до глезените, до рецепцията, облакътих се на гишето и срещнах втренчения поглед на един блед и слаб служител с мустачки, тънки като сламка. Той ги поглади и погледна през рамото ми към огромна делва като на Али Баба, която можеше да побере цял тигър.

— Тук ли е госпожица Хънтрес?

— За кого да съобщя?

— За господин Марти Естел.

Не ми провървя повече, отколкото в гаража. Той натисна нещо с левия си крак. Синьо-златистата врата в дъното на рецепцията се отвори, оттам излезе едър мъжага с червеникаворуса коса с пепел от пура по жилетката, облегна се разсеяно на гишето и се втренчи в делвата на Али Баба, сякаш се мъчеше да проумее дали не е плювалник. Служителят повиши глас:

— Вие ли сте господин Марти Естел?

— Идвам от негово име.

— Това е вече нещо друго. А как се казвате, сър, ако мога да попитам?

— Можеш да попиташ — рекох. — Но може да не ти кажа. Така ми е наредено. Съжалявам, че упорствам и тъй нататък.

Не хареса обноските ми. И като цяло не ме хареса.

— Боя се, че няма как да съобщя за вас — рече студено. — Господин Хокинс, мога ли да се посъветвам с вас по един въпрос?

Червеникаворусият откъсна поглед от огромната делва и се приближи на разстояние една палка от мен.

— Да, господин Грегъри? — прозина се той.

— Майната ви и на двамата — казах аз. — Това важи и за приятелките ви.

Хокинс се ухили.

— Ела в кабинета ми, приятел. Да видим дали ще можем да те оправим.

Последвах го в кучешката колиба, откъдето беше излязъл. Тя побираше само едно миниатюрно бюрце, два стола, висок плювалник и отворена кутия с пури. Той облегна задник на бюрото и ми се усмихна широко и дружелюбно.

— Не ти мина гладко номерът, нали, приятел? Аз съм детективът на хотела. Думай!

— Някои дни ми се ще да мине гладко — казах аз, — ама друг път ми иде да действам като щипки за къдрене. — Извадих портфейла си и му показах значката и малкото фотокопие на разрешителното ми в найлонов калъф.

— А, значи си от нашите? Трябваше първо мен да потърсиш.

— Не ще и дума. Само че не бях чул за теб. Искам да се видя с тая Хънтрес. Тя не ме познава, но имам работа с нея, и то не от шумните работи.

Той се отдръпна метър и половина странишком и премести пурата в другия край на устата си. Загледа се в дясната ми вежда.

— Какво става? Защо се опитваш да купиш оня негър долу? Имаш ли пари за такива разноски?

— Може би.

— Аз съм добър човек. Но трябва да пазя клиентите.

— Пурите ти са на привършване — рекох, поглеждайки кутията, в която имаше близо стотина. Взех две, помирисах ги, сложих ги върху сгъната десетдоларова банкнота и ги върнах на мястото им.

— Много мило — каза той. — Май ще се разберем. Какво искаш?

— Кажи й, че ме праща Марти Естел. Тя ще ме приеме.

— Това може да ми струва службата.

— Няма. Имам зад гърба си важни хора.

— На какво разстояние от гърба ти?

Посегнах към десетачката си, но той отблъсна ръката ми.

— Ще рискувам — рече.

Вдигна телефона, поиска апартамент 814 и си затананика. Тананикането звучеше като мученето на болна крава. Изведнъж се наведе напред и на лицето му цъфна сладка усмивка. Гласът му стана мазен.

— Госпожица Хънтрес? Тук е Хокинс. Разбира се, вие се срещате с доста хора, госпожице Хънтрес. При мен е един джентълмен, иска да се види с вас и да ви предаде нещо от господин Естел. Не можем да го пуснем без ваше съгласие, защото не желае да каже името си… Да, Хокинс, детективът на хотела, госпожице Хънтрес. Да, казва, че не го познавате лично, но ми изглежда човек на място… Добре. Много благодаря, госпожице Хънтрес. Ще го изпратя веднага.

Затвори телефона и го поглади нежно.

— Липсваше ти само малко музика за фон — обадих се аз.

— Можеш да се качиш — произнесе унесено. Бръкна разсеяно в кутията и взе сгънатата банкнота. — Фантастична — промълви той. — Всеки път, когато си помисля за тази мадама, се налага да изляза и да походя из близките улици. Да вървим.

Пак се върнахме във фоайето, Хокинс ме придружи до асансьора и ми кимна заговорнически да влизам. Докато вратите на асансьора се затваряха, видях, че се запъти към изхода, вероятно да обикаля улиците.

Асансьорът бе застлан с килим, имаше огледала и скрито осветление. Издигаше се плавно като живак в термометър. Вратите се разтвориха с леко съскане, закрачих по мъхестата пътека в коридора и стигнах до вратата с номер 814. Натиснах бутончето на звънеца, вътре запяха камбанки и вратата се отвори.

Тя носеше светлозелена вълнена рокля и малка шапка, килната над ухото й като пеперуда. Очите й бяха раздалечени и помежду им имаше място за мисли. Бяха с цвета на лазурит, а косата й беше тъмночервена, като укротен, но все още опасен пламък. Беше прекалено висока, за да е красива. Имаше изобилие от грим на съответните места, а цигарата, която държеше срещу мен, беше с вграден мундщук, дълъг шест-седем сантиметра. Не изглеждаше непреклонна, но като че ли беше чула всички отговори и бе запомнила онези, които според нея можеха някога да й влязат в работа. Огледа ме хладно.

— Е, какво има да ми предаваш?

— Трябва да вляза — рекох. — Не мога да говоря прав.

Тя се засмя равнодушно, а аз се промуших между касата и върха на цигарата й и влязох в дълга, доста тясна стая с изобилие от красиви мебели, прозорци, пердета; всичко тук беше пищно. Газовата камина гореше. Срещу камината имаше красиво розово канапе, пред него — копринен персийски килим, а встрани ниска масичка с бутилка уиски и сифон, лед в кофичка, всичко, което те предразполага да се чувстваш уютно и приятно.

— Не е зле да пийнеш — каза тя. — Сигурно не можеш да говориш без чаша в ръката.

Седнах и посегнах към бутилката. Момичето се отпусна в едно кресло и кръстоса крака. Сетих се как Хокинс обикаля близките улици. Разбирах го донякъде.

— Значи идваш от името на Марти Естел — каза тя, след като не прие да й налея.

— Никога не съм му виждал физиономията.

— Очаквах нещо подобно. Какво кроиш, нещастнико? Само да разбере Марти как използваш името му!

— Умирам от страх. Защо ме пусна?

— От любопитство. Отдавна очаквам да ме на обиколи някой като теб. Не отбягвам неприятностите. Ти си някакво ченге, нали?

Запалих цигара и кимнах.

— Частен детектив. Искам да ти предложа една сделка.

— Предлагай. — Тя се прозина.

— Колко ще искаш, за да оставиш на мира младия Джийтър?

Тя пак се прозина.

— Заинтригува ме… думи нямам да ти опиша колко малко.

— Не ме плаши до смърт. Кажи откровено колко искаш. Или може би те оскърбявам?

Тя се усмихна. Имаше хубава усмивка и красиви зъби.

— Сега съм от лошите момичета. Но не ми се налага да искам. Те сами ми ги носят, завързани с панделка.

— Старият е малко буен. Твърди, че има връзки навсякъде.

— Връзките не струват пари.

Кимнах и отпих от чашата. Хубаво уиски беше. Всъщност превъзходно.

— Наумил си е да не получиш нищо. Ще те оклеветят. Ще те окалят. А не искам да стане така.

— Нали за него работиш?

— Странно, а? Сигурно можех да подходя по-ловко, но сега просто нищо не ми идва наум. Колко ще искаш… и изобщо ще искаш ли нещо?

— Да речем, петдесет бона.

— Петдесет за теб и още петдесет за Марти, а?

Тя се разсмя.

— Трябва да знаеш, че Марти не обича да му се бъркам в работите. Мислех само за себе си.

Отново кръстоса крака. Сложих си още една бучка лед в чашата.

— Имах предвид петстотин — казах аз.

— Петстотин какво? — попита тя недоумяващо.

— Долара… не ролсройси.

Момичето се засмя от все сърце.

— Много си забавен. Би трябвало да те пратя по дяволите, но обичам кестенявите очи. Топли кестеняви очи със златисти петънца.

— Напразно се хабиш. Нямам пукнат цент.

Усмихна се и пъхна нова цигара между устните си. Станах да я запаля. Тя вдигна глава и се взря в очите ми. В нейните проблеснаха пламъчета.

— Може би аз вече имам някой и друг цент — продължи тя.

— Може би затова той е наел онзи шишко… да не можеш да го разиграваш. — Седнах пак.

— Кой кого е наел?

— Старият Джийтър е наел един дебелак на име Арбогаст. Той се е занимавал със случая преди мен. Не знаеше ли? Пречукали са го днес следобед.

Казах го безцеремонно, за да я стресна, но тя не трепна. Предизвикателната усмивка не напусна краищата на устата й. Очите не промениха изражението си. Само си пое въздух.

— Какво ме засяга това?

— Не зная. Не зная кой го е убил. Станало е в кантората му около пладне или малко по-късно. Може да няма нищо общо със случая Джийтър. Но е точно навреме — веднага след като ми възложиха този случай и преди да сваря да поговоря с него.

Тя кимна.

— Разбирам. Смяташ, че е работа на Марти. И ти, разбира се, си уведомил полицията, нали?

— Разбира се, че не съм.

— Тук издишаш малко, братле.

— Да. Но дай да се разберем за цената и по-добре да е ниска. Защото, каквото и да ми сторят ченгетата, Марти и ти няма да се отървете с по-малко, щом узнаят… ако узнаят.

— Малко шантаж — констатира момичето невъзмутимо. — Смятам, че мога да се изразя така. Не преигравайте, кестеняви очи. Впрочем как се казваш?

— Филип Марлоу.

— Тогава слушай, Филип. Някога се движех в прилично общество. Родителите ми бяха почтени хора. Старият Джийтър разори баща ми — благопристойно и законно, както такива мръсници разоряват хората, но важното е, че го разори и баща ми се самоуби, а майка ми умря; по-малката ми сестра ходи на училище и може би не подбирам много начините да се сдобия с пари, за да се грижа за нея. А някой ден може да се погрижа и за стария Джийтър… дори ако за целта се наложи да се омъжа за сина му.

— Доведен син, осиновен — вметнах аз. — Нямат кръвна връзка.

— Въпреки това пак ще го заболи, братле. А след две години момчето ще разполага със сума ти долари. Мога да напакостя и повече… нищо че си пийва здравата.

— Не би казала това пред него, нали?

— Така ли? Погледни зад гърба си, копой. Трябва да идеш да ти почистят ушите.

Станах и светкавично се обърнах. Той беше на две крачки от мен. Влязъл бе през някоя от вратите и се бе промъкнал до мен, докато аз се скъсвах да остроумнича, тъй че изобщо не го бях чул. Беше едър блондин, облечен в спортен костюм, с шалче под отворената яка на ризата. Лицето му бе зачервено, очите блестяха и не бяха фокусирани. Беше подпийнал въпреки ранния час.

— Разкарай се, докато още можеш да вървиш — озъби се той. — Чух всичко. Хариет може да разправя каквото си иска за мен. Това ми харесва. Чупката, преди да съм ти натикал зъбите в гърлото!

Момичето зад мен се засмя. Това не ми хареса. Пристъпих към едрия блондин. Той замига. Колкото и едър да беше, щях да се справя лесно с него.

— Смачкай го, скъпи — процеди тя равнодушно зад гърба ми. — Обичам да гледам как на тия ежковци им се подгъват коленете.

Изгледах я злобно през рамо. Тук сбърках. В момента той едва ли можеше да се цели добре, но колко му е да улучиш неподвижна стена. Удари ме, докато бях обърнал глава. От такъв удар боли. Цапардоса ме яко в края на челюстта.

Политнах встрани, понечих да се разкрача, но се подхлъзнах на килима. Плонжирах някак си, но главата ми се блъсна в нещо, което се оказа по-твърдо от нея.

С премрежени очи за миг зърнах червеното му лице, победоносно озъбено над мен. Струва ми се, че изпитвах някакво съжаление към него — дори в онзи момент. Обгърна ме мрак и загубих съзнание.

[1] Град в щата Монтана, основан през 1861 г., по време на треската за злато. — Б.ред. ↑

4

Когато се свестих, светлината от насрещните прозорци биеше право в очите ми. Тилът ме болеше. Опипах го, беше лепкав. Размърдах се бавно като котка в чужда къща, вдигнах се на колене и посегнах към бутилката върху ниската масичка. По някакво чудо не бях я съборил. При падането бях блъснал главата си в крака на един стол. От това бях пострадал повече, отколкото от удара на младия Джийтър. Макар че усещах подутината на бузата си, това не беше чак толкова важно, че да го впиша в дневника си.

Изправих се на крака, пийнах глътка уиски и се огледах. Нямаше кой знае какво да видя. Стаята беше празна. Само тишина и дъх на хубав парфюм. От онези, които усещаш чак когато уханието им вече отлита, тъй както съзираш едва последния лист на оголялото дърво. Пак опипах главата си, попих лепкавото място с носната си кърпа, реших, че не си струва да вия от болка, и сръбнах още уиски.

Седнах с бутилката на колене и се заслушах в далечния шум на уличното движение. Стаята беше хубава. И госпожица Хариет Хънтрес беше хубаво момиче. Познаваше някой и друг злосторник, но само тя ли? Не трябва да се занимавам с такава дреболия. Пак пийнах. Нивото на течността в бутилката бе спаднало значително. Уискито беше отлично, просто не го усещаш как влиза. Не отнася половината ти сливици като ония гадости, които съм пил. Отпих още. Главата ми вече беше наред. Чувствах се прекрасно. Идеше ми да запея увертюрата към „Палячо“. Да, тя беше хубаво момиче. Ако сама си плаща наема, значи добре я кара. Бях на нейна страна. Беше чудесна. Употребих още малко от уискито й.

Бутилката все още беше наполовина пълна. Разклатих я леко, пъхнах я в джоба на пардесюто си, нахлупих някак шапката си и излязох. Добрах се до асансьора, без да се блъскам в стените на коридора, понесох се плавно надолу и излязох във фоайето.

Хокинс, хотелският детектив, се бе облегнал пак на края на гишето, вперил поглед в делвата на Али Баба. Другият служител поглаждаше тънките си мустачки. Усмихнах му се. Той отвърна на усмивката ми. И Хокинс ми се усмихна. Аз — също. Всички се чувствахме прекрасно.

Уцелих от първия път предната врата и дадох на портиера двайсет и пет цента, слязох по стълбите и по пътеката излязох на улицата и стигнах до колата си. Бързият калифорнийски здрач вече се спускаше. Бе чудна нощ. На запад Венера блестеше като улична лампа, като очите на госпожица Хънтрес, като бутилка уиски. Това ме подсети за бутилката в джоба, извадих я и дискретно си сръбнах, после я затворих и я пъхнах на мястото й. Щеше да ми стигне до дома.

По обратния път минах на пет червени светофара, но имах късмет и никой не ме глоби. Паркирах криво-ляво до тротоара на сградата, в която живеех. Изкачих се до етажа си с асансьора, но се поизпотих, докато отворя вратите му, и потърсих спасение в бутилката. Пъхнах ключа във вратата, отключих, влязох и напипах електрическия ключ. Подкрепих се отново с лекарството, преди да съм се изтощил напълно. Сетне тръгнах към кухнята за малко лед и газирана вода, та да пийна като хората.

Стори ми се, че долових някаква особена миризма в апартамента, не можех да установя веднага каква, но подобна на лекарство. Нямах пръст в тази работа, а и когато излязох, не миришеше така. Но се чувствах твърде добре, за да споря по въпроса. Тръгнах към кухнята, ала успях само да преполовя пътя дотам.

Нахвърлиха ми се от двете страни иззад дрешника до сгъваемото легло — двама с револвери. Високият се хилеше. Нахлупил бе шапката си ниско на челото; лицето му беше клиновидно като половинката на асо каро. Имаше тъмни влажни очи и толкова безкръвен нос, сякаш бе излят от бял восък. Държеше колт с дълга цев и изпилена мушка. Това означаваше, че се има за добър стрелец.

Другият беше дребен гангстер, подобен на териер, с четинеста червеникава коса, без шапка, с воднисти безизразни очи, уши като на прилеп и малки крака в мръсни бели гуменки. Държеше автоматичен пистолет, който изглеждаше твърде тежък за него, но явно му беше приятно да го стиска в ръце. Дишаше шумно през отворената си уста и миризмата, която бях подушил, идеше на вълни от него — ментол.

— Ей, ти, горе ръцете — рече той.

Вдигнах ръце. Не можех да сторя нищо друго. Дребосъкът ме заобиколи и застана отстрани.

— Кажи, че няма да ни се размине — озъби се той.

— Няма да ви се размине — повторих.

Високият продължаваше да се хили и носът му беше все такъв восъчен. Дребният се изплю на килима. Доближи, хилейки се злобно, и замахна с пистолета към брадата ми.

Отбягнах удара. Обикновено в такива обстоятелства човек трябва да кротува. Но сега бях в приповдигнато настроение. Светът беше в краката ми. Можех да помета цели банди, с патлаците им и прочие. Пипнах го за гърлото, дръпнах го силно към себе си, стиснах малката ръка с пистолета и го избих на пода. Мина лесно. Само дето дъхът му беше неприятен. От устата му потекоха слюнки. Запсува.

Високият стоеше, хилеше се и не стреляше. Не помръдна. Стори ми се, че в очите му се мярна тревога, но нямах време за анализи. Наведох се над дребния, без да го пускам, и вдигнах пистолета от пода. Това беше грешка. Трябваше да извадя моя.

Оттласнах го от себе си; той се блъсна в един стол, падна и яростно го зарита. Високият се кикотеше.

— Патлакът няма ударник — каза той.

— Слушай — рекох сериозно, — пълен съм с хубаво уиски и ми се ще да тръгна и да върша работа. Не ми губете времето. Какво искате от мен?

— Казвам ти, няма ударник — повтори Восъчния нос. — Виж сам. Никога не позволявам на Фриски да носи зареден патлак. Много е буен. А ти добре пипаш с ръцете, приятел. Не може да ти се отрече.

Фриски седна на пода, изплю се пак на килима и се засмя. Насочих дулото на големия пистолет към пода и натиснах спусъка. Чу се само щракане, но по тежестта ми се стори, че в пистолета има патрони.

— Няма да ти направим нищо — рече Восъчния нос. — Този път. Може би другия път. Кой знае? Може пък да излезеш сговорчив. С една дума, остави на мира младия Джийтър. Разбираш ли?

— Не.

— Няма ли?

— Не, не разбирам. Кой е младият Джийтър?

Восъчния нос остана невъзмутим. Разклати леко дългия револвер.

— Трябва да си оправиш паметта, приятел, а също и вратата. Съвсем лесно беше. Фриски я отвори с дъха си.

— Не ме учудва — рекох.

— Дай ми патлака — кресна Фриски. Беше станал от пода, но този път притесняваше партньора си, а не мен.

— Престани, глупчо — каза високият. — Трябва само да кажем нещо на човека. Няма да го застрелваме. Не днес.

— Как не! — озъби се Фриски и се опита да измъкне колта от ръката на Восъчния нос. Той го отблъсна без особени усилия, но този антракт ми позволи да прехвърля големия пистолет в лявата си ръка и да измъкна моя лугер. Насочих го към Восъчния нос. Той кимна, не изглеждаше притеснен.

— Фриски няма родители — рече тъжно. — Разрешавам му да се мотае с мен. Не му обръщай внимание, освен ако не те ухапе. А сега си тръгваме. Ясно ти е. Остави младия Джийтър на мира.

— Имаш насреща си лугер — обадих се аз. — Кой е младият Джийтър? Може би трябва да поканим и някой полицай, преди да си тръгнете.

Той се усмихна отегчено.

— Господине, нося тая играчка, защото умея да стрелям. Ако мислиш, че можеш да ме изпревариш, опитай.

— Добре — казах. — Познаваш ли някой си Арбогаст?

— Срещам се с толкова много хора. — Той пак се усмихна отегчено. — Може би да, може би не. Довиждане, приятел. Остани си със здраве.

Закрачи към вратата, като се придвижваше малко извърнат и ме държеше под прицел, а аз пък него, и въпросът беше просто кой ще стреля пръв и по-точно и дали изобщо си струва да се стреля, и дали можех да уцеля каквото и да било след такова количество хубаво, сгряващо уиски. Оставих го да си отиде. Не ми приличаше на убиец, но можеше и да бъркам.

Малкият се възползва от това, че го бях забравил, и пак ми се нахвърли. Изтръгна големия си пистолет от лявата ми ръка, стрелна се към вратата, изплю се на килима и се изниза. Восъчен нос, издадена брадичка, отегчена физиономия. Нямаше да го забравя.

Той затвори безшумно вратата, а аз останах да глупея, стиснал пистолета. Чух как асансьорът се изкачи, слезе и спря. Продължих да стоя неподвижно. Марти Естел едва ли би наел двама подобни смешковци, за да сплаши някого. Замислих се, но с мислене не стигнах доникъде. Сетих се, че все още имам половин бутилка уиски, и се оттеглих с нея на заседание при закрити врати.

След час и половина се чувствах прекрасно, само дето още не ми беше хрумнало нищо. Просто ми се спеше.

Събуди ме резкият звън на телефона. Бях задрямал на стола, което беше голяма грешка, защото се събудих с усещането, че устата ми е пълна с трици, имах ужасно главоболие, подутина на тила и друга на бузата, и двете не по-големи от мушмула, но тъй или иначе, боляха. Чувствах се като ампутиран крак.

Допълзях до телефона, стоварих се на един стол край него и вдигнах слушалката. Гласът отсреща цедеше ледени шушулки.

— Господин Марлоу? Обажда се господин Джийтър. Струва ми се, че се видяхме тази сутрин. Боя се, че се държах малко сковано с вас.

— И аз съм малко вдървен. Синът ви ме халоса по мутрата. Искам да кажа, доведеният ви син или осиновеният… или какъвто ви се пада там.

— И доведен, и осиновен. Наистина ли? — В гласа му долових интерес. — А къде го видяхте?

— В апартамента на госпожица Хънтрес.

— А, разбирам. — Настъпи внезапно затопляне. Ледените шушулки се разтопиха. — Много любопитно. И какво каза госпожица Хънтрес?

— Хареса й. Хареса й как той ме халоса по мутрата.

— Разбирам. А защо го направи?

— Тя го беше накарала да се скрие. Той подслуша част от разговора ни. Не му допадна.

— Разбирам. Мисля, че може би трябва да й дадем известна сума за нейното съдействие — не голяма, разбира се. Искам да кажа, ако е готова да съдейства.

— Цената е петдесет хилядарки.

— Страхувам се, че не ви…

— Не си правете оглушки — изръмжах. — Петдесет хиляди долара. Петдесет хилядарки. Предложих й петстотин — като шега.

— Вие май гледате на тази работа доста лекомислено — озъби се той на свой ред. — Не съм свикнал така и не ми харесва.

Прозинах се. Не ми пукаше дали се държа възпитано, или не.

— Слушайте, господин Джийтър, много си падам по грубите шеги, но все пак гледам да не се препъна. А в нашия случай стават някои доста необичайни неща. Например преди малко двама гангстери ме причакаха в моя апартамент и ме посъветваха да зарежа случая „Джийтър“. Не виждам защо играта трябва да загрубява дотам.

— Боже мой! — в гласа му звучеше изумление. — Смятам, че е най-добре незабавно да дойдете у дома и да поговорим. Ще ви изпратя колата си. Можете ли да тръгнете веднага?

— Да. Но мога да дойда и с моята кола. Аз…

— Не. Пращам ви моята с шофьор. Казва се Джордж, изцяло разчитайте на него Той ще пристигне след двайсетина минути.

— Добре — рекох. — Тъкмо ще имам време да си пийна вместо вечеря. Кажете му да паркира в пресечката. — Затворих телефона.

След като взех горещ и студен душ и облякох чисти дрехи, се почувствах по-порядъчен. Обърнах две чаши, този път малки, облякох пардесюто и слязох на улицата. Колата вече ме чакаше. Видях я спряла доста навътре в съседната пресечка. Изглежда, беше нов, току-що пуснат модел. Имаше големи предни фарове, два жълти за мъгла, прикачени към предната решетка, и допълнителни, не по-малки от обикновените. Приближих изотзад, спрях и от сянката излезе висок плещест мургав мъж, който с привично движение хвърли угарката зад гърба си. Носеше лъскави гамаши и брич.

— Господин Марлоу? — козирува с ръка в ръкавица.

— Да — рекох. — Свободно. Значи това е колата на стария Джийтър.

— Една от колите. — Самоуверен глас, който можеше да прозвучи и нахакано.

Отвори ми задната врата, аз влязох и потънах в седалката, а Джордж седна зад волана и подкара лимузината. Тя се отлепи от тротоара и зави зад ъгъла; не вдигаше повече шум от банкнота в портфейл. Поехме на запад. Уж се движехме в потока от коли, а изпреварвахме всички. Минахме през сърцето на Холивуд в западната му част, продължихме до крайбрежния булевард, потопихме се в неговото великолепие, а после в спокойствието на Бевърли Хилс, където ездитната алея пресича булеварда.

Бързо прекосихме Бевърли Хилс, мярнахме далечните светлини на университетските сгради и свърнахме на север от Бел Еър. Заизкачвахме се по дълги тесни улици без тротоари, с високи зидове и големи врати. В ранната вечер от разкошните жилища блестяха светлини. Всичко бе застинало. Чуваше се само лекото съскане на гумите по твърдата настилка. Свихме наляво и аз зърнах табелка с надпис „Калвело драйв“. Джордж се канеше да направи широк завой наляво пред високи порти от ковано желязо, когато се случи нещо.

Точно до вратите внезапно блеснаха фарове, клаксон прониза тишината, чу се ревът на форсиран двигател. Някаква кола се устреми право към нас. Джордж рязко изви волана, натисна спирачките и свали дясната си ръкавица — всичко това наведнъж. Фаровете на колата пред нас залъкатушиха.

— Проклет пияница — изруга Джордж през рамо. Нищо чудно. Пияни с коли ходят къде ли не да си допият.

Можеше и да е така. Клекнах в колата, измъкнах лугера изпод мишницата си, посегнах към вратата. Открехнах я, оставих я в това положение и надникнах през страничното стъкло. Светлината от фаровете плисна в лицето ми, клекнах бързо, а когато лъчът се отклони, пак се надигнах.

Другата кола спря рязко. Вратата й се отвори, отвътре изскочи фигура, която викаше и размахваше пистолет. Чух гласа и го познах.

— Хей, вие, горе ръцете! — изкрещя Фриски.

Джордж сложи лявата си ръка на волана, а аз открехнах вратата още малко. Дребният подскачаше насам-натам по улицата и крещеше. От малката тъмна кола, от която беше изскочил, не долиташе друг звук освен на двигателя.

— Това е обир! — кресна Фриски. — Вън и се строй те, ваш’та…

Отворих вратата с ритник и се канех да изляза, отпуснал ръката с пистолета надолу.

— Изпроси си го! — кресна малкият.

Клекнах светкавично. Пистолетът в ръката му блъвна пламъче. Някой сигурно му беше сложил ударник. Зад главата ми се пръсна стъкло. С крайчеца на окото си, което в момент като този не би трябвало да има никакви крайчета, долових бързо, ловко движение откъм Джордж. Вдигнах пистолета и се канех да натисна спусъка, но до мен изтрещя изстрел… Джордж. Не стрелях. Вече не беше необходимо.

Тъмната кола потегли рязко и се понесе с бясна скорост надолу по хълма. Ревът й заглъхна в далечината, а в средата на улицата малкият продължи да се люшка нелепо в светлината, отразена от оградите.

По лицето му се размазваше нещо тъмно. Пистолетът му изтрака върху настилката. Малките крака се огънаха, той политна встрани, претърколи се, сетне изведнъж притихна.

— Да — рече Джордж и помириса дулото на револвера си.

— Добър изстрел. — Излязох от колата и се загледах в малкия — нищожна смачкана купчина. Страничното сияние от фаровете на нашата кола осветяваше мръсно белите гуменки. Джордж стана и се изправи до мен.

— Защо мислиш, че съм аз, братко?

— Аз не стрелях. Видях обаче как измъкваш странично револвера, като каубой. Чиста работа.

— Благодаря, приятел. Те дебнат господин Джералд, разбира се. Обикновено по това време го докарвам от клуба, натряскан и обран на бридж.

Приближихме се до малкия и го загледахме. Нямаше какво да се види. Просто един мъртъв окървавен дребосък с голям куршум в главата.

— Изгаси тия идиотски фарове — изръмжах аз. — И да се пръждосваме оттук.

— Домът е отсреща — рече Джордж. Говореше нехайно, сякаш не беше убил човек.

— Няма да забъркваме Джийтър, ако държиш на мястото си. Трябва да ти е ясно. Връщаме се в моята квартира и почваме отначало.

— Разбирам — отряза той и скочи отново в колата. Угаси жълтите фарове и габаритите. Аз седнах до него.

Продължихме нагоре по хълма. Извърнах се да видя счупеното стъкло. Беше малкото стъкло на задната врата. От него липсваше едно парче. Ако им хрумнеше, можеха да го използват за веществено доказателство. Не мислех, че ще се стигне дотам, но не беше изключено.

На билото на хълма се разминахме с огромна лимузина. Лампичката в купето светеше и там, като на осветена витрина, възрастна двойка седеше вдървено, сякаш приемаше кралски почести. Жената беше цялата в кожи и диаманти.

Джордж ги подмина небрежно, даде газ и направи бърз десен завой в тъмна улица.

— Ето ти двама, които добре са си хапнали и пийнали — провлече той. — Обзалагам се, че това дори не им прави впечатление.

— Да. Хайде да идем у дома и да пийнем — рекох. — Така и не свикнах да убивам хора.

5

Седяхме с чаши, в които имаше по малко от уискито на госпожица Хариет Хънтрес, и се гледахме. Джордж ми хареса повече без фуражката. Имаше къдрава тъмнокестенява коса и ослепително бели зъби. Пийваше и дъвчеше края на незапалена цигара. Подвижните му черни очи проблясваха самоуверено.

— Йейл ли си завършил? — попитах.

— Дартмът, ако те интересува.

— Всичко ме интересува. Какво струва днес университетското образование?

— Три яденета на ден и униформа — провлече той.

— Що за човек е младият Джийтър?

— Едър рус побойник, играе добре голф, въобразява си, че е огън с жените, пие много, но още не е одрайфал килимите.

— А старият Джийтър?

— Може и да ти подхвърли десет цента, ако не носи у себе си петачета.

— Ц-ц-ц, как само говориш за шефа си!

Джордж се ухили.

— Толкова е стиснат, че главата му скърца, като си сваля шапката. Винаги съм рискувал. Може би затова съм само шофьор. Уискито си го бива.

Налях по още едно, с което бутилката свърши. Пак седнах.

— Смяташ, че тия двамата дебнеха господин Джералд, така ли?

— Защо не? Обикновено го карам у дома по това време. Днес не го карах. Имаше страшен махмурлук и излезе късно. Ти си ченге, знаеш всичко, нали?

— Кой ти каза, че съм ченге?

— Никой, но ченгетата винаги задават сума въпроси.

Поклатих глава.

— Не. Зададох ти само шест. Твоят шеф ти оказва голямо доверие. Сигурно ти е споменал нещо.

Брюнетът кимна, усмихна се леко и отпи от чашата.

— Цялата работа е съвсем ясна — рече той. — Тези момчета влязоха в действие, когато колата зави по алеята. Не знам защо, но ми се струва, че нямаха намерение да убиват. Искаха просто да ни сплашат. Само че малкият беше мръднал.

Погледнах веждите на Джордж. Хубави черни вежди, лъскави като конски косми.

— Не е в стила на Марти Естел да си избира такива помощници — рекох.

— Така е. Може би точно затова ги е избрал.

— Умен си. Ще се разберем двамата. Но убийството на дребния усложнява нещата. Какво смяташ да правиш?

— Нищо.

— Добре. Ако се доберат до теб и го свържат с револвера ти, ако все още е у теб, което не ми се вярва, предполагам, че работата ще се размине като опит за грабеж. Има само едно нещо.

— Какво? — Джордж допи втората си чаша, остави я встрани, запали цигара и се усмихна.

— Много трудно е да различиш колата отпред… и то нощем. Дори при всичките тези фарове. Би могло да бъде случаен посетител.

Той сви рамене и кимна.

— Но ако е било само за паника, още по-добре. Защото ще се разчуе и старият ще се досети кой ги е пратил… и защо.

— Ей, ти наистина си умен — възхитих се аз и точно тогава телефонът иззвъня.

Беше глас на английски иконом, с перфектно произношение и педантичен; уведоми ме, че ако аз съм господин Филип Марлоу, господин Джийтър желае да говори с мен. Гласът на Джийтър прозвуча веднага и за една бройка да ме вледени.

— Явно няма да си изпотрошите краката от бързане, за да изпълните нарежданията — излая той. — Или този мой шофьор…

— Не, той пристигна, господин Джийтър — рекох. — Но преживяхме малка неприятност. Джордж ще ви разкаже.

— Млади човече, когато искам нещо да бъде свършено…

— Слушайте, господин Джийтър, днес ми се насъбра доста. Вашият син ме фрасна по ченето, паднах и си нараних главата. Когато полумъртъв се довлякох до квартирата си, пипнаха ме двама юначаги с револвери, които ми наредиха да зарежа случая Джийтър. Полагам всички усилия, но се чувствам малко изтощен, така че не ме плашете.

— Млади човече…

— Чуйте — рекох сериозно, — ако искате да диктувате всички правила в играта, оправяйте се сам. Или може да си спестите доста пари и да наемете, някой, който да изпълнява нарежданията ви. Аз държа да имам свобода на действието. Тази вечер при вас идваха ли ченгета?

— Ченгета ли? — повтори той раздразнено. — Искате да кажете „полицаи“.

— Точно така, полицаи.

— И защо са ми тези полицаи? — почти изръмжа той.

— Преди половин час пред вратата ви имаше труп. „Труп“ ще рече мъртъв човек. Той е съвсем дребен. Можете да го сметете, ако ви пречи — побира се на една лопата.

— Боже мой! Сериозно ли говорите?

— Да. Нещо повече — той стреля по Джордж и по мен. Разпозна колата. Сигурно е причаквал сина ви, господин Джийтър.

Настъпи неловка тишина.

— Струва ми се, че казахте мъртвец. — Гласът на господин Джийтър прозвуча много студено. — А сега казвате, че стрелял по вас.

— Това стана, докато още не беше умрял — уточних аз. — Джордж ще ви обясни. Джордж…

— Идвайте тук веднага! — кресна ми той по телефона. — Веднага, чувате ли? Моментално!

— Джордж ще ви обясни — рекох тихо и затворих. Джордж ме изгледа студено. Стана и нахлупи фуражката си.

— Добре, приятел. Някой ден може да ти го върна тъпкано. — Запъти се към вратата.

— Нямаше как. От него зависи. Той трябва да решава.

— Глупости — подхвърли през рамо Джордж. — Не си чеши езика, ченге. Тия, дето ги дрънкаш, хич не ми минават.

Отвори вратата, излезе и я затвори, а аз останах с телефона в ръка и със зяпнала уста, в която освен език и неприятен вкус нямаше нищо.

Отидох в кухнята и разклатих бутилката шотландско, но беше празна. Отворих друга с ръжено и отпих, но ми киселееше. Нещо ме човъркаше. Имах чувството, че още доста време ще продължи да ме човърка.

Трябва да бяха изпуснали Джордж за една бройка. Чух, че асансьорът се изкачва отново — почти веднага след като беше спрял долу. По коридора все по-близо отекваха тежки стъпки. Някой удари с юмрук по вратата. Отидох и отворих.

Единият беше в кафяв, другият в син костюм, и двамата едри, мускулести, умиращи от скука.

Първият вдигна луничавата си ръка и килна шапката на тила си, сетне рече:

— Ти ли си Филип Марлоу?

— Аз.

Вкараха ме заднишком в стаята почти без да помръднат. Мъжът в синия костюм затвори вратата. Онзи в кафявия протегна длан и ми показа полицейска значка.

— Лейтенант Финлисън от отдел „Убийства“ към Централното управление. Това е Сиболд, партньорът ми. Ние сме чудесни момчета, с които игра не бива. Чуваме, че си чевръст с пищова.

Сиболд си свали шапката и приглади прошарената си коса. Запъти се безшумно към кухнята. Финлисън приседна на стола и почука брадичката си с палец, чийто нокът беше дебел като кубче и жълт като хардал. Беше по-възрастен от Сиболд и не толкова хубав. Имаше размъкнатия вид на стар полицай, комуто не е провървяло много. Седнах и попитах:

— Какво разбираш под „чевръст с пищова“?

— Да стреляш по хората, така го разбирам.

Запалих цигара. Сиболд излезе от кухнята и се запъти към дрешника зад сгъваемото легло.

— Чуваме, че имаш разрешително на частен детектив — рече тежко Финлисън.

— Така е.

— Показвай.

Протегнах ръка. Подадох му портфейла си. Той го прерови и ми го върна.

— Имаш ли оръжие?

Кимнах. Пак протегнах ръка. Сиболд излезе от дрешника. Финлисън подуши лугера, извади пълнителя, освободи затвора и насочи оръжието така, че през отвора за пълнителя се виждаше задният край на цевта. Присви очи и надникна в дулото. Подаде пистолета на Сиболд. Той направи същото.

— Мисля, че не е стреляно с този — рече Сиболд. — Чист е, но не особено. Изключено е да е почистен през последния час. Има малко прах.

— Правилно.

Финлисън вдигна от килима изхвърления при освобождаването на затвора патрон, постави го в пълнителя и го щракна на мястото му. Подаде ми пистолета. Пъхнах го пак под мишницата.

— Излизал ли си някъде тази вечер? — попита той.

— Не ми обяснявай цялата фабула — рекох. — Имам само няколко реплики.

— Умник — отбеляза безизразно Сиболд. Оправи си пак косата и отвори едно от чекмеджетата на бюрото. — Пада си по шегите. Парче хуморист си пада. Обичам ги такива… с палката си ги обичам.

Финлисън въздъхна.

— Излизал ли си тази вечер?

— Разбира се. Щъках през цялото време. Защо?

Той подмина въпроса ми.

— Къде ходи?

— Вечерях навън. Излизах един-два пъти по работа.

— Къде?

— Съжалявам, момчета. Всеки занаят си има своите тайни.

— Идвали са гости — обади се Сиболд, като вдигна чашата на Джордж и я подуши. — Скоро, няма и час.

— Не си чак такъв експерт — рекох кисело.

— Да си пътувал с голям кадилак? — продължи да ми досажда Финлисън, поел дълбоко дъх. — В западна посока?

— Водих се в крайслер… по посока към „Вайн стрийт“.

— Май ще бъде най-добре да го вземем с нас — рече Сиболд, разглеждайки ноктите си.

— Най-добре ще бъде да прескочите тия полицейски номера и да ми кажете какво ви яде. С полицаите се погаждам… освен когато се държат така, сякаш законът е само за гражданите.

Финлисън ме изгледа. Не му направи впечатление нищо, което бях казал досега, нито пък думите на Сиболд. Беше си наумил нещо и се държеше здраво за него.

— Да познаваш един дребен мръсник на име Фриски Лейвън? — попита с въздишка. — Бил е джебчия, после разбрал, че ако се прави на хахо, законът не го лови. Действа така горе-долу от дванайсет години. Носи оръжие и се прави на луд. Но престанал със своите номера към седем и половина тази вечер. Мъртъв е, застрелян в главата.

— Не съм и чувал за него — рекох.

— А да си пречукал някого тази вечер?

— Трябва да погледна в бележника си.

Сиболд се наведе учтиво към мен.

— Искаш ли да ти перна един през устата? — осведоми се той. Финлисън протегна рязко ръка.

— Стига, Бен. Стига. Слушай, Марлоу. Струва ми се, че зле я подхванахме. Не става дума за предумишлено убийство. Може да е станало неволно. Привечер са пречукали тоя Фриски Лейвън на „Калвело драйв“ в Бел Еър. Навън, насред улицата. Никой нищо не е видял или чул. Та искаме да разберем едно-друго.

— Добре де — изръмжах. — На мен това какво ми влиза в работата? И кажи на тоя акордьор да ми се маха от главата. Има хубав костюм и чисти нокти, но разчита твърде много на значката си.

— Майната ти — рече Сиболд.

— Имахме едно странно обаждане по телефона — продължи Финлисън — и то е свързано с теб. Не мисли, че просто си придаваме важност. Търсим един револвер, калибър четирийсет и пет. Още не е сигурно каква марка.

— Той е хитрец. Хвърлил го е под бара в кръчмата на Ливай — подметна Сиболд.

— Никога не съм имал тоя калибър — рекох. — Ако някой се нуждае от такова оръдие, по-добре да използва кирка.

Финлисън ме изгледа намръщено и преброи пръстите си. Сетне въздъхна дълбоко и изведнъж взе да разговаря човешки с мен.

— Е, аз съм просто един тъп полицай. Всеки може да ми скъса ушите, без дори да се усетя. Но стига дивотии, да поговорим сериозно. Тоя Фриски са го намерили мъртъв след анонимно обаждане по телефона до полицейския участък в западния район на Лос Анджелис. Мъртъв пред дома на някой си Джийтър, собственик на сума ти компании за инвестиции. Човек като Фриски не му върши никаква работа, тъй че той едва ли има пръст в убийството. Прислугата там не е чула нищо, нито пък прислугата в четирите съседни къщи. Фриски лежи на улицата и някой е прегазил крака му, но е умрял от куршум — улучили са го в лицето с четирийсет и пет калибров. Полицията в западния район едва започнала обичайните в такива случаи проучвания, когато някакъв тип звъни в централата и казва да уведомят отдел „Убийства“, че ако искат да знаят кой е очистил Фриски Лейвън, да питат едно частно ченге на име Филип Марлоу, дал там адрес и тъй нататък, после бързо затворил. Добре. Получавам от централата тия сведения, а за Фриски знам колкото и за дупката си в чорапа, но питам в картотеката и не щеш ли, имат го заведен. Тъкмо преглеждам данните, ето че идва съобщението от западния район и описанието доста добре пасва. Умуваме, излиза, че е така, и шефът ни нарежда да наминем насам. Това и правим.

— Добре дошли — рекох. — Ще пийнете ли нещо?

— Можем ли да претърсим бърлогата ти, ако приемем почерпката?

— Разбира се. Нишката е добра — имам предвид телефонното обаждане, но само ако поработите шест месеца по нея.

— Мина ни вече през ум — изръмжа Финлисън. — Поне сто души са могли да пречукат тоя мръсник, а на двама-трима от тях да им хрумне, че ще е хубава шега да го лепнат на теб. Интересувахме се тъкмо от тия двама-трима. Поклатих глава.

— Никакви идеи, а?

— Не го ли бива само за шегички? — подметна Сиболд. Финлисън се надигна тромаво. — Е, налага се да поогледаме.

— Може би трябваше да вземем разрешително за обиск — обади се присмехулно Сиболд.

— Не бива да се бия с този човек, нали? — попитах Финлисън. — Добре ли ще бъде да го оставя да остроумничи и просто да запазя спокойствие?

Финлисън погледна към тавана и рече студено:

— Жена му го напусна онзи ден. Гледа да избие чивия, както се вика.

Сиболд пребледня и ядно закърши ставите на пръстите си. После се изсмя и стана.

Заловиха се за работа. Десетина минути отваряне и затваряне на чекмеджета, надничане зад етажерки и под възглавници на кушетки, спускане на леглото, проверка на хладилника и на кофата за смет им дойде до гуша. Върнаха се и пак седнаха.

— Щуротии — рече Финлисън. — Може някой да е взел името ти от указателя. Всичко е възможно.

— Сега ще донеса нещо за пиене.

— Аз не пия — озъби се Сиболд. Финлисън скръсти ръце на корема си.

— Това не значи, че ще го излеем в саксията, синко.

Налях три чаши и сложих двете до Финлисън. Той отпи половината от едната и погледна тавана.

— Занимавам се и с друго убийство — рече замислено. — Човекът е от твоя бранш, Марлоу. Един дебелак от „Булеварда на залеза“. Казва се Арбогаст. Да си чувал за него?

— Мислех, че е графолог — рекох.

— Разкриваш служебна тайна — студено упрекна своя колега Сиболд.

— Да бе. Служебна тайна, която вече се появи в сутрешния вестник. Арбогаст е бил прострелян три пъти с револвер калибър двайсет и две. А с такъв грешка няма. Да познаваш някой, който използва тоя вид оръжие?

Стиснах здраво чашата и бавно отпих голяма глътка. Не предполагах, че Восъчния нос е толкова опасен, но знае ли човек…

— Познавах — рекох бавно. — Един убиец на име Ал Тесилоре. Но той лежи във Фолсъм. Използваше колт. Финлисън допи първата чаша, обърна втората почти за същото време и стана. Сиболд го последва, все още ядосан. Финлисън отвори вратата.

— Хайде, Бен. — Излязоха.

Чух стъпките им по коридора, асансьорът пак задрънча надолу. На улицата потегли кола, ръмженето й затихна в нощта.

— Клоуни като ония не убиват — рекох аз високо. Но, изглежда, убиваха.

Почаках петнайсет минути, преди да изляза пак. Докато чаках, телефонът иззвъня, но не го вдигнах.

Подкарах към „Ел Милано“ и пообиколих доста време, за да се убедя, че не ме следят.

Фоайето си беше същото. Светлосиният килим все така гъделичкаше глезените ми, докато изгазя по него до рецепцията, същият блед служител подаваше ключа на две жени с конски физиономии, в костюми спортна кройка, а когато ме видя, пак премести тежестта върху левия си крак. Вратата в дъното на рецепцията се отвори и оттам изхвръкна дебелият сладострастен Хокинс със същата, както ми се стори, угарка от пура в устата.

Бързо дойде при мен, този път ме дари с широка сърдечна усмивка и ме хвана под ръка.

— Тъкмо човекът, когото се надявах да видя — изкудкудяка той. — Хайде да идем горе за малко.

— Какво става?

— Какво ли? — Усмивката му се разшири колкото вратата на гараж. — Нищо няма. Оттук.

Напъха ме в асансьора, рече „Осмият!“ с мазен и жизнерадостен глас, понесохме се нагоре, излязохме и тръгнахме по коридора. Хокинс имаше здрава ръка и знаеше как да стиска. Беше ме заинтригувал вече, затова му се размина. Той натисна звънеца до вратата на госпожица Хънтрес, отвътре запяха камбаните на „Биг Бен“, вратата се отвори и пред мен застана мъж с безизразна физиономия, бомбе и смокинг. Дясната му ръка беше в джоба на смокинга, изпод бомбето стърчаха проскубани вежди, а под тях надничаха очи, изразителни колкото да изрече едно:

— Да?

— Водя компания за шефа — многословно рече Хокинс. — Каква компания?

— Нека и аз да кажа нещо — обадих се аз. — Компания с ограничена отговорност. Дай ми ябълката.

— К’во? — Веждите му зашаваха насам-натам, брадичката му щръкна напред. — Не се поднасяме, надявам се.

— Хайде, хайде, господа… — започна Хокинс. Чу се глас зад мъжа с бомбето:

— Какво има, Шиши?

— Въртят го на шиш — обадих се аз.

— Слушай, глупако…

— Хайде, хайде, господа…

— Няма нищо — подхвърли през рамо дебелакът, сякаш замяташе ласо. — Хотелският детектив е качил тук един, който разправя, че е от някаква компания.

Влязохме. Първо аз, после Хокинс, а Шиши се лепна чевръсто зад нас. Нахълтахме вътре толкова плътно един до друг, че трябва да сме изглеждали като трипластов сандвич.

Госпожица Хънтрес не беше в стаята. Газовата камина не гореше. Във въздуха все още витаеше мирис на сандалово дърво, примесен с цигарен дим.

До канапето стоеше мъж, с ръце в джобовете на синьо палто от камилска вълна, чиято яка беше вдигната до черната му шапка. Върху палтото небрежно бе преметнат шал. Стоеше неподвижен, а от цигарата в устата му се виеше дим. Беше висок, чернокос, изискан, опасен. Стоеше и мълчеше. Хокинс се примъкна до него.

— Това е човекът, за когото ви разправях, господин Естел — задърдори Хокинс. — Дойде по-рано днес и каза, че вие го пращате. Метна ме, така да се каже.

— Дай му една десетачка, Шиши.

Бомбето измъкна отнякъде лявата си ръка и в нея имаше банкнота. Подаде я на Хокинс, който я взе и се изчерви.

— Не е необходимо, господин Естел. Все пак много благодаря.

— Да те няма!

— Какво? — Хокинс изглеждаше потресен.

— Чу го — рече Шиши опърничаво. — Да не искаш да излезеш със задника напред?

Хокинс се изпъна.

— Трябва да пазя клиентите. Знаете как е, господа. Човек с моята работа…

— Изчезвай! — процеди Естел.

Хокинс се обърна и излезе бързо и безшумно. Вратата щракна леко след него. Шиши погледна натам, сетне мина зад мен.

— Виж дали има оръжие, Шиши.

Бомбето провери дали съм въоръжен. Все лугера и се отдръпна. Естел погледна нехайно пистолета, сетне и мен. В очите му се четеше равнодушна неприязън.

— Казваш се Филип Марлоу, а? Частен детектив.

— И какво от това? — рекох.

— На някой ще му отъркат лицето в нечий под — хладно изрече Шиши.

— А, я запази тия глупости за котелното — рекох. — Писна ми от нахакани типове тая вечер. Казах „какво от това“ и толкоз.

Марти Естел като че ли се поразвесели.

— По дяволите, не се горещи. Трябва да се грижиш за приятелите си все пак. Ясно ти е кой съм. Е, добре, разбрах за какво си говорил с госпожица Хънтрес. А и зная нещо за теб, което ти не знаеш, че зная.

— Хубаво — рекох. — Тоя дебел мърльо Хокинс ми прибра една десетачка, за да ме пусне тук днес следобед, хем знаеше прекрасно кой съм, а току-що прибра десетачка и от твоя Шиши, задето ме прекара. Върни ми пистолета и кажи влиза ли ти в работата моята работа.

— И още как. Първо, Хариет я няма. Чакаме я, защото се случи нещо. Но не мога да се бавя повече. Чака ме работа в клуба. Та за какво си дошъл тоя път?

— Търся момчето на Джийтър. Тая вечер стреляха по колата му. Отсега нататък ще трябва някой да го пази.

— Мислиш, че играя такива игри ли? — попита студено Естел.

Отидох до някакъв шкаф, отворих го и намерих бутилка уиски. Отвъртях капачката, взех чаша от масичката и си налях малко. Опитах го. Добро беше.

— Попитах те нещо — рече строго Естел.

— Чух. Обмислям отговора си. А той е: не бих помислил такова нещо… не. Но станалото е факт. Бях там. Бях в колата… вместо младия Джийтър. Баща му ме беше извикал да поговорим за някои неща.

— За какви неща?

Не си дадох труд да се преструвам на изненадан.

— Имаш петдесет хилядарки в полици от момчето. Ако му се случи нещо, май няма да погледнат с добро око на теб.

— Не виждам нещата така. Защото ще загубя парите си. Старият няма да плати — това ми е ясно. Но изчаквам две години и пипвам парите от хлапака. Той ще разполага с наследството си, когато навърши двайсет и осем. Засега получава по хилядарка месечно и дори не може да завещае нещо, защото всичко е под попечителство. Загряваш ли?

— Значи не би го пречукал — рекох аз, отпивайки от уискито. — Но би могъл да го сплашиш.

Естел се намръщи. Хвърли цигарата в пепелника, погледна за миг как дими, вдигна я и я натисна. Поклати глава.

— Ако възнамеряваш да го охраняваш, почти ми изнася да плащам част от заплатата ти. Почти. Човек в моя бранш не може да се грижи за всичко. Момчето е пълнолетно и негова работа е с кого се движи. Жените например. Защо пък едно добро момиче да не си подсигури част от пет милиона долара?

— Мисля, че това е чудесна идея — рекох. — Какво беше онова, дето знаеш за мен, пък аз не знам, че ти знаеш?

Той се подсмихна.

— Какво щеше да кажеш на госпожица Хънтрес — дето се било случило? — Той пак се усмихна леко. — Слушай, Марлоу, има доста начини да се изиграе една игра. Аз си гледам процента от заведението, защото тая печалба ми стига. За какво ми е да играя грубо?

Въртях цигара между пръстите си, после се опитах да я въртя с два пръста около чашата.

— Кой казва, че си груб? Винаги съм чувал само най-хубави неща за теб.

Марти Естел кимна. Изглежда, му беше забавно.

— Имам източници на информация — каза спокойно. — Когато съм вложил петдесет хилядарки в някой човек, склонен съм да понауча нещо за него. Джийтър нае някой си Арбогаст да свърши една работа. Арбогаст беше убит в кантората си днес… с револвер двайсет и втори калибър. Това може да няма нищо общо с работата на Джийтър. Наредих да те проследят, когато отиде там, и ти не съобщи на полицията. Това прави ли ни приятели?

Облизах ръба на чашата и кимнах.

— Изглежда.

— Отсега нататък недей да безпокоиш Хариет, ясно ли е?

— Ясно.

— Значи вече се разбираме съвсем добре.

— Да.

— Е, да тръгвам. Върни пистолета на човека, Шиши.

Бомбето пристъпи и хлопна пистолета в дланта ми толкова силно, че можеше да ми счупи някоя кост.

— Оставаш ли? — попита Естел, упътил се навън.

— Мисля да почакам малко. Докато Хокинс се качи да ме ръсне с още една десетачка.

Естел се усмихна. Шиши застана невъзмутимо до вратата и я отвори. Естел излезе. Вратата се затвори. В стаята настъпи тишина. Подуших умиращия аромат на парфюма и останах неподвижен, оглеждайки се.

Някой беше откачил. Аз бях откачил. Всички бяха мръднали. Нищо не се връзваше. Марти Естел, както той сам каза, нямаше никакъв мотив да убие някого, защото това щеше да бъде най-сигурният начин да провали шансовете си да прибере парите. А дори и да имаше мотив да убие, едва ли би избрал за такава работа хора като Фриски Восъчния нос. Имах си главоболия с полицията, бях изхарчил десет от полагаемите ми се двайсет долара за разноски и нямах нищо, което да ми помогне дори и в най-малка степен.

Допих уискито, оставих чашата, закрачих насам-натам из стаята, изпуших трета цигара, погледнах часовника си и свих рамене. Чувствах се отвратително. Вътрешните врати на апартамента бяха затворени. Отидох до вратата, през която младият Джийтър ще трябва да се е промъкнал следобеда. Отворих я и надникнах в спалня с белезникави тапети на ситни розови пръски. Имаше голямо двойно легло, застлано с щампован брокат. Върху вградена тоалетка с лампа блестяха тоалетни принадлежности. Лампата светеше. Запалена беше и малката настолна лампа на една маса до вратата. През другата врата близо до тоалетката се виждаха зелените плочки на банята.

Надникнах в банята. Хром, душ зад стъклена преграда, закачалка с хавлиени кърпи с извезани монограми, до ваната стъклена лавица за парфюми и ароматизирани соли, всичко изискано и изтънчено до немай къде. Госпожица Хънтрес преуспяваше. Надявах се, че си плаща наема. Не че това имаше някакво значение… просто исках да е така.

Тръгнах обратно към всекидневната, спрях на вратата да огледам още веднъж приятната обстановка и усетих нещо, което трябваше да усетя още щом влязох в спалнята. Подуших острата миризма на кордит във въздуха — на път да изчезне, но все още осезаема. Сетне забелязах и друго.

Леглото беше преместено така, че с предния си край подпираше вратата на дрешника, която не беше плътно затворена. Тежестта на леглото й пречеше да се отвори. Стъпвах бавно и на половината път до дрешника се усетих, че държа в ръката си пистолет.

Натиснах вратата. Не поддаде. Подпрях я още по-здраво. Пак не поддаде. Продължавайки да я подпирам, изблъсках леглото с крак и отслабих бавно натиска.

Някаква тежест напираше срещу мен. Нищо не се случи, докато не направих стъпка назад. После той изведнъж се показа — с рамото напред, някак си превит. Пак подпрях вратата и го задържах за миг, загледан в него.

Беше все така едър и рус, в онзи спортен костюм, с шалчето под разтворената яка на ризата. Но лицето му вече не беше зачервено.

Отстъпих пак и той се свлече иззад вратата, преобърна се леко като плувец в прибоя и тупна на пода почти по гръб, с лице към мен. Светлината от лампата до леглото падаше върху главата му. На гърдите върху сакото му, някъде около сърцето, тъмнееше влажно петно с опърлени краища. И така, той все пак нямаше да наследи тези пет милиона. Никой нямаше да получи нищо. Марти Естел нямаше да си върне петдесетте хилядарки. Защото младият господин Джийтър беше мъртъв.

Погледнах в дрешника. Вратата му сега беше широко отворена. По закачалките висяха дрехи — женски дрехи, хубави тоалети. Бил е принуден — сигурно с вдигнати ръце, с опрян до гърдите му пистолет — да се свре между дрехите заднишком. После са го застреляли и онзи, който е сторил това, не е бил достатъчно бърз или достатъчно силен да затвори вратата. Или е бил изплашен и просто е придърпал леглото и го е оставил така.

На пода в дрешника имаше нещо лъскаво. Вдигнах го. Малък автоматичен пистолет, калибър 25, за дамска чанта, с красиво гравирана ръкохватка, с инкрустации от сребро и слонова кост. Сложих пистолета в джоба си. Не зная защо го направих.

Не докоснах младия Джийтър. Беше вкочанен като Джон Арбогаст, ако не и повече. Оставих дрешника отворен и се ослушах, прекосих бързо спалнята, влязох във всекидневната и затворих вратата на спалнята, като същевременно забърсах дръжката.

В ключалката на външната врата проскърца ключ. Хокинс пак се връщаше — да види какво ме е задържало. Отваряше със своя ключ. Наливах си уиски, когато влезе.

Той спря разкрачен насред стаята и ме измери със студен поглед.

— Видях, че Естел и човекът му си тръгнаха. Теб не те видях. Та затова се качих. Трябва…

— Трябва да пазиш клиентите.

— Да. Трябва да пазя клиентите. Не може да останеш тук, приятелче, щом стопанката я няма.

— Но Марти Естел и горилата му могат.

Той пристъпи по-близо. Погледът му беше зъл. Сигурно винаги е бил такъв, но едва сега го забелязах.

— Няма да го правиш на въпрос, нали? — попита.

— Не. Всеки да си гледа работата. Пийни едно.

— Това не е твое уиски.

— Госпожица Хънтрес ми подари една бутилка. Дружки сме си. И с Марти Естел сме си дружки. Всички сме дружки. Не искаш ли и с теб да се сдружим?

— Не се опитваш да ме пързаляш, нали?

— Пийни и забрави.

Намерих чаша и му налях. Той я взе.

— Отиде ми работата, ако ме подушат.

— Ами!…

Отпиваше бавно, като му се наслаждаваше.

— Хубаво уиски.

— Не го опитваш за първи път, нали?

Взе пак да се наежва, сетне се отпусна.

— Ти май си падаш майтапчия.

Довърши питието, остави чашата, попи устните си с измачкана носна кърпа и въздъхна.

— Добре — рече. — Но сега трябва да си вървим.

— Готови сме. Тя май няма да се върне скоро. Видя ли ги да излизат?

— Тя и приятелят й. Да, доста отдавна.

Кимнах. Тръгнахме към вратата и Хокинс ми направи път. Съпроводи ме до долу и извън хотела. Но не видя какво имаше в спалнята на госпожица Хънтрес. Питах се дали пак ще се върне горе. Ако се върнеше, бутилката уиски вероятно щеше да го задържи.

Качих се в колата и потеглих към къщи, за да се обадя на Ана Холси. Ние с нея вече нямаше какво да разследваме — случаят ни беше приключил.

7

Този път паркирах плътно до бордюра. Вече не ми беше весело. Качих се с асансьора, отключих и светнах лампата.

Восъчния нос седеше в най-хубавото ми кресло, стиснал между пръстите саморъчно свита незапалена цигара, прибрал кльощавите си колене едно до друго, а дългият револвер „Удсман“ лежеше удобно върху бедрото му. Усмихваше се. Виждал съм и по-хубави усмивки.

— Здравей, приятел — рече провлечено. — Още не си оправил тая врата. Да беше я затворил, а? — От гласа му, въпреки провлачеността, лъхаше на смърт. Затворих вратата и останах там, загледан в него.

— Значи ти уби приятеля ми — рече той.

Стана бавно, също така бавно прекоси стаята и опря револвера в гърлото ми. Тънките устни, въпреки усмивката, бяха безизразни като восъчния му нос. Бръкна леко в сакото ми и измъкна лугера. Защо ли да не го оставям у дома отсега нататък? Май в града не остана човек, който да не ми го е измъквал.

Прекоси обратно стаята и пак седна.

— Спокойствие му е майката — рече почти нежно. — Сядай, приятел. Никакви погрешни движения. Изобщо никакви движения. Ние с теб сме на старта. Часовникът цъка, чакаме да тръгнем.

Седнах и го загледах. Странна птица. Навлажних пресъхналите си устни.

— Ти ми каза, че пистолетът му няма ударник — рекох.

— Да. Метна ме малкият никаквец. Казах ти също да оставиш на мира сина на Джийтър. Това вече не е важно. Мисля си сега за Фриски. Чудна работа, нали? Да се кахъря за откачалка като него, да го мъкна със себе си и накрая да оставя да го пречукат — въздъхна и добави простичко: — Той беше малкото ми братче.

— Не го убих аз.

Увеличи усмивката си. Не беше спирал да се усмихва. Ъгълчетата на устата му просто хлътнаха по-навътре.

— Тъй ли?

Махна предпазителя на лугера, сложи го внимателно на облегалката вдясно от себе си и си бръкна в джоба. Извади оттам нещо, което ме смрази като кофа с ледена вода.

Беше черна, грубо изработена метална тръба, десетина сантиметра дълга, осеяна с много дупчици. Взе револвера си в лявата ръка и започна да завинтва безцеремонно тръбата върху дулото му.

— Заглушител — обясни той. — За вас, умниците, това е празна работа. Но този си го бива — за три изстрела. Знам какво говоря. Сам съм го правил.

Навлажних отново устни.

— Ще издържи един изстрел — рекох. — След това засича. Този ми прилича на чугунен. Сигурно ще ти отнесе ръката.

Продължи да се хили и да завинтва бавно и нежно заглушителя, завъртя го докрай и се облегна доволен.

— Не позна. Това чудо е със стоманена обложка отвътре и издържа три изстрела, както казах. После трябва да подмениш обложката. Няма опасност от засичане. Добре ли се чувстваш? Искам да се чувстваш добре.

— Чувствам се разкошно, садистично копеле.

— След малко ще те накарам да легнеш в леглото. Няма да почувстваш нищо. Обичам да си изпипвам убийствата. Предполагам, че и Фриски не е почувствал нищо. Улучи го чисто.

— Не виждаш добре — подхвърлих. — Пречука го шофьорът със „Смит & Уестън“ четирийсет и четвърти калибър. Аз дори не стрелях.

— Как не.

— Добре, не ми вярваш. За какво уби Арбогаст? Нямаше нищо изпипано в това убийство. Просто е бил прострелян три пъти зад бюрото си, три пъти с двайсет и втори калибър, и се смъкнал на пода. Сторил ли е някога нещо на гадното ти братле?

Той вдигна рязко револвера, но продължи да се усмихва.

— Не ти липсва кураж. Кой е тоя Арбогаст?

Казах му. Говорех бавно и внимателно, с подробности. Разказах му сума неща. Взе да го обхваща някаква смътна тревога. Погледът му зашари към мен, настрани, пак към мен, неспокойно, запърха като колибри.

— Не познавам никакъв Арбогаст, приятел — изрече бавно. — Не съм и чувал за него. Пък и днес не съм убивал никакви дебелаци.

— Ти си го убил — рекох. — Убил си и младия Джийтър… в апартамента на момичето в „Ел Милано“. Още лежи там мъртъв. Ти работиш за Марти Естел. Той ще бъде дяволски разочарован от това убийство. Карай, направи ги три.

Лицето му замръзна. Усмивката най-сетне изчезна. Сега цялото му лице придоби восъчен цвят. Отвори уста и задиша през нея, а дишането му издаваше неспокойни, тревожни звуци. Видях как по челото му лъсна пот и усещах хлад от изпаряващата се пот от моето чело. Восъчния нос каза много кротко:

— Не съм убил никого, приятел. Никого. Не бях нает да убивам. И през ум не ми е минало такова нещо. Докато Фриски не спря онзи куршум с тялото си. Истина ти казвам.

Мъчех се да не гледам заглушителя на дулото.

В дъното на очите му припламна огънче — малко, слабо, димящо. После взе да се разгаря, да се избистря. Заби поглед в пода между краката си. Огледах се за ключа на лампата, но беше доста далеч. Той пак вдигна глава. Много бавно започна да отвинтва заглушителя. Подържа го в ръката си. Пусна си го в джоба и стана, уловил в ръце пистолета и револвера, по един във всяка ръка. После му хрумна друго. Седна пак, бързо извади всички патрони от лугера, хвърли ги на пода, а след тях и пистолета. Тръгна безшумно към мен.

— Днес май ти върви — рече. — Трябва да ида да се видя с един човек. Трябва да видя един човек — повтори много тихо, а езикът му се разходи по устните.

— Още не — рекох аз и скочих. Ръката му с револвера беше вече зад ръба на вратата и той не успя да я измъкне достатъчно бързо. Притиснах го в рамката, като използвах цялата си сила. Беше истинско безумие. Той ми даде шанс, трябваше само да кротувам и да го оставя да си отиде. Но аз също трябваше да се видя с един човек… и исках да го видя пръв.

Восъчния нос се хилеше злобно. Сумтеше. Съпротивляваше се с приклещената си ръка. Преместих тежестта си и го фраснах в ченето с всичка сила. Това беше достатъчно. Той се отпусна като мокър парцал. Ударих го пак. Главата му се отхвръкна и се удари в касата на вратата. Чух глухо тупване отзад. Замахнах трети път. Никога не съм удрял по-силно.

Отместих тежестта си от вратата и той се плъзна към мен с празен поглед, с омекнали крака, а аз го подхванах, извих празните му ръце назад и го оставих да падне. Застанах задъхан над него. Отидох до вратата. Удстманът му лежеше почти на прага. Вдигнах го, пуснах го в джоба си — не в онзи, където беше пистолетът на госпожица Хънтрес. Той дори не го откри.

Лежеше на пода. Беше мършав, почти безтегловен, но въпреки това едва си поемах дъх. След малко очите му припърхаха, отвориха се и той ме погледна.

Щракнах белезници около китките му, подхванах го под мишниците и го завлякох в килера, завързах краката му с въже. Оставих го да лежи по гръб, почти по хълбок, все така с бял нос, очите му празни, устните помръдваха, сякаш говореше на себе си. Странно момче, не от най-лошите, но не и дотам вода ненапита, че да лея сълзи за него.

Заредих лугера и поех с трите си оръжия. Отвън пред сградата нямаше никой.

8

Имението на Джийтър беше разположено върху девет-десеткалиброво възвишение, грамадна сграда в колониален стил с дебели бели колони, мансардни прозорци, магнолии, гараж за четири коли. Чакълената алея завършваше с кръгъл паркинг, на който имаше две коли — големият дреднаут, в който се бях возил, и яркожълт открит спортен автомобил, който бях виждал някъде.

Позвъних на звънец колкото еднодоларова монета. Вратата се отвори и отвътре ме изгледа висок, слаб тип със студени очи, облечен в тъмни дрехи.

— У дома ли е господин Джийтър? Старият господин Джийтър?

— Мога ли да попитам с кого имам честта? — Произношението му беше прекалено британско, като разредено уиски.

— Филип Марлоу. Работя за него. Може би трябваше да отида на входа за прислугата.

Бръкна с пръст в яката си и ме погледна без удоволствие.

— О, може би. Но заповядайте. Ще уведомя господин Джийтър. Струва ми се, че е зает в момента. Моля да почакате тук.

— Играеш ролята си ужасно — рекох. — Тази година английските икономи се държат другояче.

— Пишеш се умник, а? — озъби се той с глас, който не беше прекосявал Атлантика по-далеч от щата Ню Джърси. — Чакай тук. — И се изниза.

Седнах в дърворезбован коридор, дълъг цяла миля. В дъното той се разшири и без да минаваме през вратата, се озовахме в просторна лятна градина. Икономът отвори широка врата в далечния й край и аз минах покрай него в овална стая, застлана със сребристо черен овален килим, с черна мраморна маса в средата, твърди столове с високи облегалки покрай стените, огромно овално огледало със закръглена повърхност, което ме накара да изглеждам като пигмей с вода в мозъка, и трима души в стаята.

До една врата насреща ми стоеше чинно шофьорът Джордж в спретнатата си черна униформа, с фуражката в ръка. В най-поносимия от столовете седеше госпожица Хариет Хънтрес с чаша в ръка, до половината пълна. А по сребристия кант на овалния килим господин Джийтър-баща изпробваше якостта на краката си в лек галоп, все още сдържащ гнева си, но бесен отвътре. Лицето му аленееше, вените на носа му бяха изпъкнали. Беше пъхнал ръце в джобовете на кадифено домашно сако. Под него носеше плисирана риза с черна перла на гърдите и черна папийонка като прилеп в полет, а едната от лачените му обувки беше развързана. Извърна се рязко и кресна на иконома зад гърба ми:

— Махай се оттук и дръж затворени тези врати! Не съм си у дома за никого, разбираш ли? За никого!

Икономът затвори вратата. Вероятно си тръгна, но не го чух.

Джордж ме дари с хладна крива усмивка, а госпожица Хънтрес ме изгледа безизразно над чашата си.

— Явявате се тъкмо навреме — рече тя по момински сдържано.

— Рискувахте, когато ме оставихте сам в апартамента — казах аз. — Можех да задигна някой от парфюмите ви.

— Е, какво искате? — кресна Джийтър. — Извъдихте се голям детектив, няма що. Възложих ви поверителна работа, а вие право при госпожица Хънтрес да й обясните всичко.

— Но това даде резултат, нали?

Той се оцъкли. Всички се оцъклиха.

— Откъде знаете? — излая той.

— От пръв поглед разпознавам добрите момичета. Дошла е да ви обясни, че е разлюбила предишното си намерение и няма защо да се тревожите повече. Къде е господин Джералд?

Старият спря да снове и ме измери с пронизващ леден поглед.

— Въпреки това ви смятам за некомпетентен. Синът ми е изчезнал.

— Не работя за вас. Работя за Ана Холси. Ако имате оплаквания, адресирайте ги до нея. Сам ли да си налея нещо, или да чакам лакей в морава ливрея? И как да разбирам това, че синът ви е изчезнал?

— Да го изхвърля ли, сър? — тихо попита Джордж.

Джийтър махна с ръка към гарафата, сифона и чашите върху черната мраморна маса и отново закръжи около килима.

— Не ставай глупав! — тросна се той на Джордж. Джордж се поизчерви, високо горе по скулите. Стисна устни.

Забърках си питие, седнах с чашата в ръка, отпих и повторих въпроса си:

— Как да разбирам това, че синът ви е изчезнал, господин Джийтър?

— Плащам ви сума пари… — взе да ми вика, все още бесен.

— Кога?

Закова се на място, както препускаше, и пак ме погледна. Госпожица Хънтрес се засмя. Джордж се навъси.

— Какво искам да кажа според вас… с това, че синът ми е изчезнал? — рече рязко. — Смятам, че съм достатъчно ясен дори за вас. Никой не знае къде е. Госпожица Хънтрес не знае. Аз не знам. Никой нищо не знае.

— Но аз съм по-умен от всички ви — рекох. — Аз знам.

Не помръднаха доста време. Джийтър ме зяпаше. Момичето ме зяпаше. Тя изглеждаше озадачена. Другите просто зяпаха. Погледнах я.

— Къде отидохте, след като излязохте, ако не е тайна?

Тъмносините й очи бяха бистри като сълза.

— В това няма никаква тайна. Излязохме заедно… с такси. На Джералд са му отнели шофьорската книжка… за един месец. Има много нарушения. Тръгнахме към брега, но аз си промених намеренията, както разбрахте. Реших, че все пак съм една обикновена използвачка. Всъщност не ми трябваха парите на Джералд. Исках отмъщение. Да отмъстя на господин Джийтър, задето разори баща ми. Направил го е съвсем законно, разбира се, но това не променя нещата. Обаче се озовах в такова положение, че не можех да отмъстя, без да изглеждам долнопробна сметкаджийка. Затова казах на Джералд да си намери друго момиче за развлечения. Това го огорчи и се скарахме. Спрях таксито в Бевърли Хилс и слязох. Той продължи. Не знам накъде. По-късно се върнах в „Ел Милано“, изкарах колата от гаража и дойдох тук. Да кажа на господин Джийтър да забрави цялата тази работа и да не си прави труда да насъсква копои по мен.

— Казвате, че двамата сте тръгнали с такси — рекох. — Защо не го е возил Джордж, щом не е можел да шофира сам?

Гледах я, но въпросът ми не беше към нея. Джийтър ми отговори хладно:

— Джордж ме откара у дома след работа, разбира се. По това време Джералд вече е бил излязъл. Това има ли значение?

Извърнах се към него.

— Да. Ще има. Господин Джералд е в „Ел Милано“. Разбрах го от Хокинс, детектива на хотела. Той се върнал там да чака госпожица Хънтрес и Хокинс го пуснал в нейния апартамент. Хокинс прави такива дребни услуги… срещу десетачка. Може още да е там, може да не е.

Продължих да наблюдавам. Трудно беше да държа под око и тримата едновременно. Но те не мръднаха. Просто ме гледаха.

— Хм… радвам се да го чуя — рече старият Джийтър. — Страхувах се, че е отишъл някъде да се напие.

— Не. Не е отишъл никъде — рекох. — Впрочем, фигурираше ли „Ел Милано“ сред ония места, където сте звънял да го търсите?

Джордж кимна.

— Да, звънях. Не бил там. Май хотелското ченге е предупредило телефонистката да не казва нищо.

— Няма защо да я предупреждава. Тя просто ще звъни в апартамента, а той няма да вдига телефона… естествено. — И загледах втренчено стария Джийтър с голям интерес. Щеше да му бъде трудно да подхване репликата, но се налагаше да го направи. Така и стана. Първо облиза устните си.

— Защо… „естествено“, ако смея да попитам? — изрече хладно. Сложих чашата върху мраморната маса и се облегнах на стената. Още се мъчех да наблюдавам и тримата едновременно.

— Нека се върнем малко назад в историята — предложих аз. — Всички сме наясно с положението. Знам, че Джордж е наясно, макар че не му се полага, бидейки от прислугата. Знам, че госпожица Хънтрес е наясно. Разбира се, и вие също, господин Джийтър. И така нека видим с какво разполагаме. Имаме сума ти неща, които не пасват, но аз съм умен. Въпреки всичко ще ги напасвам. Първо, цял наръч фотокопия на полици от Марти Естел. Джералд твърди, че не ги е давал, а господин Джийтър отказва да ги изплати, но наема един графолог на име Арбогаст да провери подписите, за да види дали са автентични. Излиза, че са истински. Този Арбогаст може да е свършил и други работи. Не знам. Не можах да го попитам. Когато отидох да се срещна с него, беше мъртъв — прострелян три пъти, както разбрах по късно, с револвер калибър двайсет и две. Не, не казах на полицията, господин Джийтър.

Високият белокос мъж изглеждаше направо шокиран. Мършавото му тяло се затресе като тръстика.

— Мъртъв ли? — прошепна той. — Убит?

Погледнах Джордж. Той не трепна. Погледнах момичето. То седеше мълчаливо, изчакваше, стиснало устни.

— Съществува само едно основание да се предположи, че неговото убийство има нещо общо с работите на господин Джийтър — продължих аз. — Арбогаст е бил застрелян с револвер калибър двайсет и две… а в нашия случай има един човек, който носи такъв револвер.

Продължаваха да ме слушат. И да мълчат.

— Нямам представа защо е бил убит. Не беше опасен за госпожица Хънтрес, нито за Марти Естел. Беше твърде дебел, за да щъка насам-натам. Струва ми се, че е попрекалил с хитростта си. Бил е нает само да удостовери подписите, а той решил да научи повече, отколкото му се е полагало. А след това е прекалил и с догадките, възможно е дори да е опитал малък шантаж. И някой го е очистил днес следобед с двайсет и втори калибър. Добре, мога да понеса това. Не го познавах. И така, отидох да се срещна с госпожица Хънтрес и след сума пазарлъци с тоя алчен хотелски детектив успях да се срещна с нея, побъбрихме, сетне господин Джералд изникна отнякъде, друсна ми един по ченето, прекатурих се и си ударих главата в крака на стола. А когато дойдох на себе си, в заведението нямаше жива душа. Върнах се у дома. Там заварих оня с револвера двайсет и втори калибър и една откачалка на име Фриски Лейвън, със смърдящ дъх и много голям патлак, което вече е без значение, защото го застреляха тая вечер пред дома ви, господин Джийтър… докато се мъчеше да спре колата ви. Ченгетата знаят за случая, вече идваха да ме разпитват, защото другият с револвера калибър двайсет и две е брат на откачалката и си помислил, че аз съм го застрелял, та се помъчи да ме очисти. Но не стана. Дотук две убийства. Сега стигнахме до третото, най-важното. Върнах се в „Ел Милано“, защото май вече не беше здравословно за господин Джийтър да се разкарва насам-натам. Имаше си някой и друг враг. Дори по всичко личеше, че той е трябвало да бъде в колата тази вечер, когато Фриски Лейвън стреля по нея — но това, разбира се, е било нагласена работа.

Старият Джийтър сбърчи озадачено белите си вежди. Джордж нямаше вид на озадачен. Нямаше никакъв вид. Безизразното лице на издялан от дърво индианец пред магазинче за тютюн и цигари. Момичето беше пребледняло, изглеждаше напрегнато. Продължих напред.

— Когато се върнах в „Ел Милано“, установих, че Хокинс е пуснал Марти Естел и телохранителя му в апартамента на госпожица Хънтрес да я чакат там. Марти имаше новини за нея — че Арбогаст е убит. Това я навежда на разумната мисъл да остави на мира младия Джийтър за известно време… поне докато полицията се успокои. Предвидливо момче е тоя Марти. Далеч по-предвидлив, отколкото може да се допусне. Например знаеше за Арбогаст, знаеше, че господин Джийтър е бил тази сутрин при Ана Холси, разбрал е някак си, че аз съм поел случая — може и самата Ана да му е казала, не бих се учудил. Наредил да ме проследят до кантората на Арбогаст и обратно, по-късно разбрал от приятелите си в полицията, че Арбогаст е бил убит, и прищракал, че аз не съм им съобщил това. Така че ме пипна натясно и вече можехме да бъдем дружки. Тръгна си, след като ми съобщи това, и аз пак останах сам в апартамента на госпожица Хънтрес. Но този път, без някаква особена причина, се разтършувах. И открих господин Джералд в спалнята, в един дрешник.

Бързо приближих до момичето, извадих от джоба си малкия пистолет и го сложих в скута й.

— Да сте го виждала преди?

Гласът й прозвуча някак напрегнато, но сините очи ме гледаха спокойно.

— Да. Мой е.

— Къде го държахте?

— В чекмеджето на масичката до леглото.

— Сигурна ли сте?

Тя се замисли. Двамата мъже не помръдваха. Устните на Джордж затрепкаха в ъгълчетата. Изведнъж тя заклати глава, някак странично.

— Не. Струва ми се, че го вадих да го показвам на някого… не разбирам много от пистолети… и го оставих на полицата над камината във всекидневната. Впрочем почти съм сигурна, че беше така. Показвах го на Джералд.

— Значи е можел да посегне към него, ако някой се опита да му върти номера?

Тя кимна разтревожена.

— Какво искате да кажете с това, че… е в дрешника? — попита забързано с тънко гласче.

— Знаете. Всички в тази стая знаят какво искам да кажа. Знаят, че нарочно ви показах този пистолет. — Отдръпнах се от нея и се обърнах към Джордж и господаря му. — Мъртъв е, разбира се. Прострелян в сърцето… вероятно с този пистолет. Оставен беше до него. Затова именно е бил оставен.

Старият направи една крачка, спря и се подпря на масата. Не бях сигурен дали пребледня, или вече си беше блед. Втренчи студен поглед в момичето. Произнесе много бавно, през стиснати зъби:

— Проклета убийца!

— Дали не би могло да е самоубийство? — попитах с насмешка.

Извърна глава към мен. Видях, че тази мисъл го заинтригува. Почти кимна.

— Не — рекох. — Не ще да е било самоубийство.

Това по-малко му хареса. Лицето му се наля с кръв, вените на носа му се удебелиха. Момичето захлупи с длан пистолета в скута си, сетне леко обхвана ръкохватката, палецът й се плъзна много бавно към предпазителя. Не разбираше много от пистолети, но поне толкова знаеше.

— Не би могло да е самоубийство — повторих много бавно. — Като изолиран случай… може би. Но не и предвид всичко останало, което се случи. Арбогаст, нападението срещу колата на „Калвело драйв“ пред тази къща, главорезите в моята квартира, историята с онзи револвер калибър двайсет и две.

Пак бръкнах в джоба си и извадих удсмана на Восъчния нос. Държах го небрежно в лявата си длан.

— Колкото и странно да е, не мисля, че е стреляно с този калибър двайсет и две… макар че това е револверът на гангстера. Да, пипнах и гангстера. Лежи вързан и е в квартирата ми. Върна се да ме пречука, но аз го разубедих. Бива ме в приказките.

— Само дето не им знаете мярката — рече хладнокръвно момичето и вдигна леко пистолета.

— Повече от ясно е кой го е убил, госпожице Хънтрес — рекох. — Просто въпрос на мотиви и възможности. Не е Марти Естел, нито е наредил да се свърши тази работа. Това би провалило шансовете му да си получи петдесетте бона. Не е братът на Фриски Лейвън, за когото и да работи той, а според мен не работи за Марти Естел. Не би могъл да влезе в „Ел Милано“, а още по-малко в апартамента ви, за да го извърши. Който го е убил, трябва да има някаква изгода от това, както и възможност да проникне там, където е било извършено убийството. Е, кой може да има някаква изгода? Джералд чакаше след две години да пипне пет милиона долара от попечителния фонд. Не можеше да ги завещае другиму, преди да ги получи. Кой е законният му наследник? Чака ви изненада. Знаете ли, че в щата Калифорния и в някои други щатове, но не във всички, човек може сам, чрез собствените си действия, да се направи законен наследник? Просто като осинови някого, който има пари и няма наследници?

Тук Джордж пристъпи към действия. Движенията му отново бяха мазни, като вълничка върху водна повърхност. „Смит & Уесън“-ът проблесна матово в ръката му, но не стреля. Малкият автоматичен пистолет в ръката на момичето изпука. От загорялата силна ръка на Джордж шурна кръв. Големият револвер тупна на пода. Той изруга. Тя не разбираше много от пистолети… не твърде много.

— Естествено — мрачно каза тя. — Джордж е можел да влезе безпрепятствено в апартамента, ако Джералд е бил там. Униформен шофьор ще мине през гаража, ще се качи с асансьора и ще почука на вратата. А когато Джералд отвори, ще го натика вътре с този „Смит & Уесън“. Но откъде е знаел, че Джералд е там?

— Трябва да е проследил таксито ви. Не знаем къде е бил цялата вечер, след като се раздели с мен. Имаше кола. Полицията ще разбере. Колко ти беше обещано, Джордж?

Джордж придържаше дясната си ръка с лявата, стискаше я, а лицето му беше изкривено, обезумяло. Дума не отронваше.

— Джордж го е натикал вътре с тоя „Смит & Уесън“ — повтори момичето уморено. — После е видял моя пистолет върху камината. Още по-добре. Защо да не го използва? Натикал е Джералд в спалнята, после в дрешника и там тихо, хладнокръвно го е убил и е пуснал пистолета на пода.

— Способни момчета са тия колежани. Ти в кой колеж беше учил, Джордж, в Дартмът или в дранголника Данемора? Джордж е убил и Арбогаст. Убил го е с калибър двайсет и две, защото е знаел, че братът на Фриски Лейвън има такъв, а е знаел, защото е наел Фриски и брат му да посплашат Джералд… та после, като го убие, това да изглежда като работа на Марти Естел. Ето защо ме докараха тази вечер тук в колата на Джийтър — да могат двамата главорези, предупредени и чакащи в засада, да изпълнят номера си, може би и да ме пречукат, ако се окажа твърде храбър. Само че Джордж обича да убива хора. Изстрелът беше толкова точен, че ме навежда на мисълта да не би Джордж да не е възнамерявал да улучи. Какво ще кажеш, Джордж?

Мълчание.

Най-сетне погледнах стария Джийтър. Очаквах и той да е измъкнал револвер, но не беше. Просто стоеше там — със зейнала уста, потресен, подпрял се върху черната мраморна маса, треперещ.

— Боже мой! — прошепна той. — Боже мой!

— За вас няма бог… освен парите.

Зад гърба ми изскърца врата. Извърнах се рязко, но не си струваше трудът. Един глас изръмжа с британско произношение на тексаски кравар:

— Горе ръцете, мой човек!

Икономът, тъй английският иконом, стоеше на прага, стиснал устни, с пистолет в ръка. Момичето извъртя китка и крайно небрежно го простреля някъде в рамото. Той изквича като заклано прасе.

— Изчезвай, пречиш — рече тя хладно. Той побягна. Този път стъпките му се чуха.

— Ще падне — обади се момичето. Вече стисках лугера в дясната си ръка, макар и малко късно, както винаги. Обърнах се заедно с него. Старият Джийтър стискаше масата, лицето му сиво като паве. Коленете му се подгъваха. Стиснал в носна кърпа кървящата си китка, Джордж стоеше и го гледаше цинично.

— Да пада — рекох. — Долу му е мястото.

Той падна. Изкриви глава. Устата му увисна. Преобърна се по хълбок на килима, присви се, вдигна колене. От устата му протече слюнка. Лицето му стана мораво.

— Иди да извикаш полицията, ангелче — рекох. — Аз ще ги наглеждам.

— Добре — каза тя и стана. — Но се нуждаете от доста помощ в частното си детективстване, господин Марлоу.

Лъскава черна буболечка с розова глава пълзеше бавно по старото изподраскано бюро. Пълзеше и се клатушкаше като възрастна жена, отрупана с пакети. Като стигна края на бюрото, стъпи право във въздуха, падна по гръб върху мръсния кафяв линолеум, поразмаха няколко тънки немощни крачка във въздуха и се престори на умряла. След минута пак протегна крачета, успя да се преобърне и се заклатушка към ъгъла на стаята.

Бях тук вече цял час, самичък. Изподрасканото бюро беше в средата на стаята, до стената имаше друго, до него месингов плювалник върху подложка, на стената бе окачен полицейски високоговорител, имаше три смачкани мухи, миришеше на изстинали пури и на стари дрехи. Имаше и две твърди кресла с плъстени възглавнички и два обикновени стола без възглавнички. Прахът от абажура на тавана е бил избърсан за последен път по време на първия мандат на Кулидж[1]. Вратата се отвори рязко и в стаята влязоха Финлисън и Сиболд. Сиболд си беше все тъй спретнат и гаден, но Финлисън изглеждаше състарен, износен, белезникав. В ръката си държеше купчина документи. Седна зад бюрото насреща ми и ме загледа студено, напрегнато.

От високоговорителя на стената долетя съобщение, че негър на средна възраст бяга на юг към Сан Педро след обир на „Единайсета улица“. Бил в сив костюм и мека шапка. „Движете се внимателно. Заподозреният е въоръжен с револвер калибър трийсет и две. Край.“ (Когато го заловиха, оказа се, че е шестнайсетгодишно мексиканче, облечено в кафяви панталони, скъсан син пуловер, без шапка, с газов пистолет и с трийсет и пет цента в джоба.)

— Такива като теб само си навличат неприятности — рече кисело Финлисън.

Сиболд седна зад бюрото до стената, нахлупи шапка над очите си, прозина се и погледна новия си ръчен часовник от неръждаема стомана.

— От неприятности си вадя хляба — рекох. — Как иначе ще изкарам някой и друг цент?

— Трябва да те натикам в дранголника, задето потули историята. Колко ще изкараш от тоя случай?

— Работех за Ана Холси, която пък работеше за стария Джийтър. Май натрупах лоши дългове.

Сиболд ме дари с усмивката си на полицейска палка, Финлисън запали пура, облиза скъсано листче тютюн отстрани и го залепи, но оттам въпреки всичко димеше, когато той дърпаше. Побутна към мен част от документите.

— Подпиши три екземпляра.

Подписах три екземпляра. Взе ги, прозина се и разроши побелялата си грива.

— Старият е получил удар — рече. — Там няма да ни огрее. Като дойде на себе си, едва ли ще знае колко е часът. А оня Джордж Хайстерман, шофьорът, само ни се смее. Много жалко, че е ранен. Ще ми се да го пораздрусам малко.

— Жилав е — рекох.

— Аха. Добре, пръждосвай се сега.

Станах, кимнах им и се запътих към вратата.

— Е, лека нощ, момчета.

Не ми отвърнаха.

Минах по коридора и слязох с нощния асансьор във фоайето на кметството. Излязох през вратата откъм „Спринг стрийт“, спуснах се по многобройните стъпала и ме задуха студен вятър. Запалих цигара на най-долното стъпало. Колата ми все още беше пред къщата на Джийтър. Вдигнах крак, за да тръгна към някое такси отсреща, на половин пряка оттук. От паркирана кола се чу рязък глас:

— Ела за малко.

Мъжки глас, стегнат, суров. Гласът на Марти Естел. Идваше от голяма лимузина с двама души на предните седалки. Приближих се. Задното стъкло беше спуснато и Марти Естел бе облегнал на него ръката си в ръкавица.

— Влизай.

Отворих вратата. Влязох. Бях твърде уморен, за да споря.

— Потегляй, Скръндзи.

Колата се носеше на запад по тъмните, почти смълчани улици. Макар и не чист, нощният въздух бе прохладен Превалихме един хълм и колата започна да набира скорост.

— Какво знаят? — попита хладно Естел.

— Не ми казаха. Още не са измъкнали нищо от шофьора.

— Трудно ще осъдиш някого за убийство в този мъжки град, когато играят двеста милиона. — Шофьорът, наречен Скръндзи, се разсмя, без да се обръща. — Може би изобщо няма да помириша сега моите петдесет бона… Тя те харесва.

— И какво от това?

— Остави я на мира.

— Какво ще спечеля?

— Мога да ти кажа какво ще загубиш, ако упорстваш.

— Да, наистина — рекох. — Би ли отишъл по дяволите, ако обичаш? Уморен съм. — Затворих очи, облегнах се в ъгъла и просто заспах. Понякога от преумора и на това съм способен.

Събудих се, когато някой ме разтърси за рамото. Колата беше спряла. Погледнах и видях многоетажния блок, в който живеех.

— Пристигнахме — рече Марти Естел. — И помни. Остави я на мира.

— Защо ме докара дотук? Само да ми кажеш това ли?

— Тя ме помоли да се погрижа да теб. Затова си на свобода. Харесва те. А аз харесвам нея. Разбираш ли? Не ти трябват повече неприятности.

— От неприятности… — започнах аз и млъкнах. Тази вечер лафът се поизтърка. — Благодаря, че ме докара, а иначе майната ти.

Обърнах се, влязох в сградата и се качих в асансьора. Бравата още не беше оправена, но този път никой не ме чакаше. Отдавна бяха отвели Восъчния нос. Оставих вратата открехната, разтворих прозорците и още вдишвах полицейските угарки, когато телефонът иззвъня. Беше нейният глас, спокоен, малко твърд, невъзмутим, почти шеговит. Какво пък, беше препатила достатъчно, за да бъде такава.

— Здравейте, кестеняви очи. Прибрахте ли се невредим?

— Докара ме твоят приятел Марти. Каза ми да те оставя на мира. Благодаря ти от сърце, ако имам такова, но не ми звъни повече.

— Поизплашен ли сте, господин Марлоу?

— Не. Следващото обаждане нека да е от мен — рекох. — Лека нощ, ангелче.

Тя затвори. Сложих слушалката на мястото й, затворих вратата и разгънах леглото. Съблякох се и полежах известно време на студения въздух. После станах, пийнах едно, взех душ и легнах да спя.

Накрая Джордж се разприказва, но не много. Каза, че станал бой заради момичето, младият Джийтър грабнал пистолета от камината и докато Джордж се боричкал с него, пистолетът изгърмял. Всичко това, разбира се, беше приемливо… за вестниците. Не успяха да лепнат убийството на Арбогаст нито на него, нито на някой друг. Не намериха оръжието, с което беше извършено, но не беше револверът на Восъчния нос. А той самият изчезна — така и не разбрах къде. Не закачаха стария Джийтър, той така и не се оправи след удара, можеше само да лежи, наглеждан от болногледачки, и да разправя как не бил загубил нито цент по време на Голямата криза. Марти Естел ми звъня четири пъти да ми каже да оставя на мира Хариет Хънтрес. Жал ми беше за горкия човечец. Много беше хлътнал. Два пъти излязох с нея, други два пъти си поседяхме в нейната квартира и пихме от уискито й. После тя напусна „Ел Милано“ и дочух, че се е преместила в Ню Йорк. Зарадвах се, когато си тръгна… макар че не си направи труда да се сбогува с мен.

[1] Джон Калбин Кулидж (1872–1933) — трийсетият президент на САЩ. Първият му мандат е от 1923 до 1926 г. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.